29.01.24
22-ц/812/29/24
Справа № 484/5407/19 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/28/24
Провадження №22-ц/812/29/24 

Постанова
Іменем України
29 січня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів:  Базовкіної Т.М., Лівінського І.В.,
із секретарем Лівшенком О.С.,
за участю:
представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, вступна та резолютивна частини якого ухвалені 03 квітня 2023 року, повний текст складений 12 квітня 2023 року, під головуванням судді Панькова Д.А., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, розподіл майна, та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, розподіл майна, що є спільною сумісною власністю.
Позовна заява мотивована тим, що з січня 2012 року по серпень 2019 року він та ОСОБА_4 проживали, як одна сім`я, без реєстрації шлюбу. До початку спільного проживання він почав займатися підприємницькою діяльністю, відповідно, зареєструвався фізичною особою – підприємцем.
15 грудня 2009 року було зареєстровано юридичну особу ПП «Компанія «Агро-Люкс», де він був керівником і засновником.
У зв`язку з виходом його бізнес - партнера зі складу учасників підприємства, вони з ОСОБА_4 прийняли рішення придбати його частку у статутному капіталі та оформити її на ОСОБА_4 . У результаті чого вони разом стали співвласниками ПП «Компанія «Агро-Люкс», а їх частки у статутному капіталі рівними, тобто 50/50. 
Надалі, з метою зменшення навантаження на ПП «Компанія «Агро-Люкс» та розширення роботи підприємства, було прийнято рішення про реєстрацію нової юридичної особи ПП «Компанія «Еліта-Люкс».
Зазначав, що він та ОСОБА_4 , проживаючи разом, працювали у цих компаніях та отримували спільні кошти. Основною роботою підприємств, а також придбанням нерухомого майна та транспортних засобів, як для сім`ї, так і для роботи підприємств, займався він.
Натомість, оформлення такого майна здійснювалось на ОСОБА_4 , оскільки між ними існували сімейні, довірительні відносини.
У 2016 році у них народилися діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначав, що за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони спільно набули майно, яке підлягає поділу між ними, однак ОСОБА_4 уникає його розподілу добровільно.
За час їх сумісного проживання за кошти, які вони спільно заробляли було придбане наступне майно:
-нежитлове приміщення – магазину, 7/100 ідеальних часток, що знаходиться в АДРЕСА_1 , вартістю 200 000 грн;
-однокімнатну квартиру за АДРЕСА_2 , вартістю 150 000 грн; 
-нежитлове приміщення, офісу, розташоване в АДРЕСА_3 , вартістю 150 000 грн;
-земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: 4825480800:02:000:0386 площею 0,1200 га, вартістю 71 600 грн, а також 4825480800:02:000:0387, площею 0,1200 га, вартістю 71 600 грн, 4825480800:02:000:0388, площею 0,1200 га, вартістю 71 600 грн, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області;
-житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_4 вартістю 156 900 грн, а також земельну ділянку з кадастровим номером 4810400000:07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, вартістю 79 200 грн;
-комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_5 , вартістю 3 000 000 грн;
-земельну ділянку загальною площею 0,2224 га, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовану по АДРЕСА_5 , вартістю 140 000 грн; 
-відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_5 , вартістю 1 500 000 грн; 
-земельну ділянку площею 0,3000 га, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, з цільовим призначенням – для обслуговування автостоянки, розташовану в АДРЕСА_5 , вартістю 200 000 грн;
-житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 , вартістю 2 164 000 грн, а також земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, вартістю 73 300 грн;
-MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI, вартістю 239 780 грн; 
-TRAILOR S 383 EL, вартістю 399 632 грн; 
-FRUEHAUF TF 34T13RAA, вартістю 561 568 грн; 
-TRAILOR S383EL1C, вартістю 399 632 грн; 
-FRUEHAUF T 34T1RP, вартістю 505 411 грн; 
-TRAILOR S 383EL 1 C, вартістю 399 632 грн; 
-TRAILOR S 383, вартістю 340 737 грн; 
-TRAILOR S 383EL, вартістю 399 632 грн; 
-LAND ROVER RANGE ROVER, вартістю 1 425 360 грн.
Загальна вартість транспортних засобів склала 4 671 384 грн, а всього майна на загальну суму 12 699 584 грн.
У 2019 році стосунки між ними погіршились і з вересня 2019 року вони припинили проживати разом.
Після припинення спільного проживання ОСОБА_4 , в порушення вимог закону, без його згоди, відчужила більшу частину майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю.
Зазначав, що під час укладення на користь своєї рідної тітки ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки, розташовані по АДРЕСА_5 , комплексу нежитлових будівель і земельної ділянки по АДРЕСА_5 , дії ОСОБА_4 були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених цими правочинами, а на фіктивний перехід права власності з метою приховання майна від розподілу. Після укладення цих правочинів відповідачка продовжує фактично ним користуватись. Вважав, що оспорювані правочини підлягають визнанню недійсними. 
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його та ОСОБА_4 у період з 01 січня 2012 року по 30 серпня 2019 року;
-визнати недійсними договір купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки, загальною площею 0,3 га по АДРЕСА_5 та договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м. і земельної ділянки площею 0,2224 га по АДРЕСА_5 (нині АДРЕСА_5 , укладених 07 вересня 2019 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_5 як покупцем;
-розділити нерухоме та рухоме майно, виділивши йому у власність комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку з кадастровими номером 4810400000:06:024:0020 по АДРЕСА_5 та відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю і земельну ділянку з кадастровим номером 4810400000:06:024:0140 розташовані по АДРЕСА_5 ; 
-виділити йому та відповідачці ОСОБА_4 у власність по 1/2 частині будинку по АДРЕСА_6 та по 1/2 частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-залишити у власності ОСОБА_4 7/100 часток нежитлового приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 
Стягнути із ОСОБА_4 на його користь 391 142 грн, в рахунок грошової компенсації за перевищення частки у майні. 
У березні 2020 року ОСОБА_4 , звернулася до суду із окремим позовом про визнання майна, яке є предметом спору за позовом ОСОБА_3 особистою приватною власністю.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_4 зазначила, що знайома із ОСОБА_3 з 2006 року. У 2010 році він запропонував їй стати партнером по бізнесу та викупити частку у його партнера у ПП «Компанія «Агро-Люкс». З цього часу вони разом займалися сумісним бізнесом, який полягав у реалізації паливно-мастильних матеріалів. 
В 2011 році заснували ще одне підприємство ПП «Компанія «Еліта-Люкс», основним видом діяльності якого теж була торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами. 
До 2012 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, а після розлучення в період 2012 – 2016 років він з ОСОБА_4 інколи зустрічалися, проводили час як разом так і з друзями, кілька разів їздили відпочивати.
Вказувала, що у період з 2012 року по травень 2016 року вона проживала одна. Спільно з позивачем однією сім`єю ніколи не проживали, спільного побуту з ним не вела, взаємних прав та обов`язків, як у подружжя між ними не було.
У 2016 році перед народженням дітей вона за наполяганням батьків вирішила спробувати побудувати сім`ю із ОСОБА_3 . З цією метою придбала за власні кошти житловий будинок по АДРЕСА_6 , провела ремонт, закупила меблі.
З травня 2016 року по липень 2019 року вони постійно розривали стосунки із ОСОБА_3 , коштів на утримання дітей позивач не надавав, участі в утриманні будинку не приймав. 
Все як рухоме так і нерухоме майно вона купила за особисті кошти та кошти, які позичала у родичів та знайомих, а тому воно є її особистою власністю.
Посилаючись на наведене, просила про задоволення позову.
30 вересня 2020 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області залучено до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 
22 травня 2020 року ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області позовну заяву ОСОБА_4 об`єднано із позовом ОСОБА_3 для спільного розгляду.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_3 . 
Встановлено факт проживання  ОСОБА_3  та ОСОБА_4 , з 01 січня 2012 року по 30 серпня 2019 року, однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлова будівля, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та земельної ділянки для обслуговування автостоянки площею 0,3 га від 07 вересня 2019 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_5 та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, від 07 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Розділено спільне майно набуте під час сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме:
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, розташованої по АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі, загальною площею 13,0 кв.м., розташованої по АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-визнано за  ОСОБА_3  право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-визнано за ОСОБА_3 право власності на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення-магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 , у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв.м.
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_5 ; 
-визнано за  ОСОБА_4  право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, розташованої по АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі, загальною площею 13,0 кв.м., розташованої по АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 ;
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-визнано за ОСОБА_4 право власності на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення-магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 , у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , в рахунок грошової компенсації половини вартості відчуженого спільного майна 2711142 (два мільйона сімсот одинадцять тисяч сто сорок дві) грн.
У задоволенні позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції, виходив з того, що здобуті у справі докази у своїй сукупності підтверджують факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Проживаючи разом, сторони займалися підприємницькою діяльністю, разом працювали у належних їм компаніях, отримували спільні кошти за які купували майно як для роботи підприємств так і для сім`ї, а тому спірне майно є їх спільною сумісною власністю.
Так як між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного поділу спільного майна, тому воно підлягає поділу у судовому порядку з урахуванням рівності часток кожного.
Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договорів купівлі - продажу відкритої стоянки для автотранспортних засобів, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки по АДРЕСА_5 та комплексу нежитлових будівель і земельної ділянки по АДРЕСА_5 , укладених 07 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції взяв до уваги обставини справи та виходив з того, вони вчинені з метою уникнення розподілу майна, без наміру створення правових наслідків, тому є фіктивними. 
З огляду на визнання недійсними договорів купівлі –продажу від 07 вересня 2019 року, зазначеного вище спірного майна, та врахувавши майно, яке залишилося у власності ОСОБА_4 , розділив об`єкти нерухомості, а саме, житловий будинок по АДРЕСА_6 , земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, 7/100 часток нежитлового приміщення – магазину, по АДРЕСА_1 , відкриту стоянку для автотранспортних засобів, нежитлову будівлю із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки по АДРЕСА_5 , комплекс нежитлових будівель і земельної ділянки по АДРЕСА_7 , визнавши право власності в рівних, тобто по частині за кожним. 
Розподіляючи майно не у порядку, запропонованому ОСОБА_3 суд виходив з того, що ОСОБА_4 свій варіант розподілу майна не пропонувала, прийняв до уваги, що автозаправний комплекс та автомобільна стоянка використовуються з метою отримання прибутку і мають особливу цінність для кожного із сторін, тому вважав, що визнання лише за ОСОБА_3 права власності на вказані об`єкти буде несправедливим.
Суд також дійшов висновку про поширення на інші об`єкти нерухомості та транспортні засоби, які є предметом поділу, режиму спільної сумісної власності, вважав, що вони підлягають поділу в рівних частках. При цьому, врахував, що оскільки таке майно відчужено ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 на користь інших осіб, стягнув грошову компенсацію вартості цих об`єктів. 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на придбання спірного майна нею було витрачено особисті кошти.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині проведеного розподілу майна між сторонами, просив його скасувати та ухвали в цій частині нове судове рішення, яким розділити спільне майно, визнавши за ним право власності на:
- комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку з кадастровими номером 4810400000:06:024:0020 по АДРЕСА_5 ;
-відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю і земельну ділянку з к/н 4810400000:06:024:0140 по АДРЕСА_5 ;
- частину житлового будинку по АДРЕСА_6 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. 
Визнати за ОСОБА_4 право власності на: 
- частину житлового будинку по АДРЕСА_6 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку;
-7/100 часток нежитлового приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію половини вартості відчуженого майна у розмірі 391 142 грн.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що оскаржуване судове рішення в частині розподілу нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_5 та АДРЕСА_7 , прийняте без урахування специфіки об`єктів нерухомості їх цільового призначення, тому є таким, що не відповідає положенням розумності, справедливості. 
Звертає увагу, що після припинення спільного проживання сторін, створені ними підприємства фактично перестали працювати через конфліктні відносини та неможливість дійти згоди про спільну роботу. Тому, спільне використання ними вказаних об`єктів нерухомості є неможливим та призведе до втрати їх цільового призначення, з огляду на неприязні стосунки між сторонами. 
Неможливість сторін дійти згоди відносно спільного використання майна призведе у подальшому до виникнення між ними нових судових спорів та невизначеності у відносинах, що буде вимагати й надалі вчиняти дії для вичерпання конфлікту, у тому числі подання до суду нових позовів щодо фактичного розподілу майна. 
Зауважує, що спірним об`єктам хоча й присвоєно різні адреси, однак вони становлять єдиний комплекс для торгівлі та зберігання нафтопродуктів, їх неможливо використовувати спільно (одночасно) різними фізичними особами, оскільки до діяльності таких об`єктів встановлено вимоги протипожежної безпеки та визначено отримання ліцензійних умов для діяльності з продажу пального. 
Використання цих об`єктів може здійснюватися виключно одним суб`єктом господарювання, тому застосований судом розподіл призведе до неможливості кожною із сторін використовувати таке майно, тим більше за цільовим призначенням, таким, як АЗС. 
Судом не взято до уваги, що все нерухоме майно, яке є предметом поділу у даній справі, окрім 7/100 часток приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , житлового будинку по АДРЕСА_6 та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку, ОСОБА_4 без його згоди відчужила на користь своїх близьких родичів (рідних тіток). Причиною укладення відповідачкою договорів купівлі –продажу є ніщо інше, як уникнути його розподілу та створити перешкоди для спільного використання цих об`єктів.
Всі транспортні засоби, які були ними спільно придбані, ОСОБА_4 теж відчужила. Такі дії відповідачки були направленні або на уникнення розподілу майна, яке в більшості своїй перебуває у використанні її близьких родичів, або свідчать про незацікавленість останньої у володінні та користуванні спірним майном.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 також подала апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що рішення судом прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи. 
ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_3 , посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявності між ними відносин, притаманних подружжю, а також купівлі спірного майна за спільні кошти, чи участі ОСОБА_3 у придбанні належного їй майна.
Зазначала, що починаючи з січня 2012 року по серпень 2019 року проживала сама, між ними не було стосунків, притаманних подружжю, а існували правовідносини бізнесу, які обмежувались спільним здійсненням управління юридичними особами, сприянням отримання ними прибутку як окремого суб`єкта господарювання та не передбачали спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету та витрат як на побутові потреби так і на потреби кожного з них.
Суд помилково прирівняв сімейні відносини до довірительних, ділових.
Посилається на те, що ОСОБА_3 не надано доказів щодо їх спільного проживання саме з 2012 по 2016 роки, а реєстрація за однією адресою, спільний відпочинок, народження дітей, фото, не є належним підтвердженням факту проживання їх однією сім`єю.
Зазначає, що довідка голови правління ОСББ «Голта», якою засвідчено реєстрацію сторін з 27 квітня 2012 року, не є належним доказом, що підтверджує їх спільне проживання, оскільки видана неналежним органом. 
Зазначає, що набуття нею значної кількості майна, відбулось 12 листопада 2015 року. 
Факт проживання з ОСОБА_3 до цього часу не підтверджений, відтак відсутні підстави вважати спірне майно таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності. 
Суд помилково визнав недійсними оспорювані договори купівлі – продажу, оскільки наявність родинних зв`язків між нею та ОСОБА_5 , відсутність у останньої матеріальної можливості придбати майно, не свідчить, що на момент укладення договорів у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.
26 травня 2023 року від представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , доводи якого зводяться до того, що вимоги, викладені в апеляційній скарзі не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, нормах матеріального права, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Вважає, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 слід відмовити, з огляду на те, що нерухоме майно, яке на думку останнього підлягає поділу, належало їй на праві приватної ( особистої) власності, тому розподілу не підлягає. 
12 червня 2023 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , у якому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання та визнання фіктивними договорів залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що оскаржуване судове рішення в зазначеній частині є законним та обгрунтованим.
В судове засідання апеляційного суду від представника відповідачки ОСОБА_4 – ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його зайнятістю в іншому суді.
Оскільки поважність причин неявки представника відповідача (надання переваги участі у розгляді іншої справи) судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , колегія суддів вирішила розглянути справи у відсутності відповідача та його представника, повідомлених належним чином про дату, час, місце розгляду справи. 
Перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід відхилити із наступних підстав. 

Фактичні обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2011 року припинено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2011 року (т. 1 а.с.11).
Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осію, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, 15 грудня 2009 року проведена державна реєстрація ПП «Компанія « Агро-Люкс», керівником та засновником якої є ОСОБА_3 . 
Крім нього, до переліку засновників (учасників) юридичної особи увійшла ОСОБА_4 з рівними частками внесків - по 50% кожен.
04 травня 2011 року, проведена державна реєстрація ПП «Компанія «Еліта-Люкс», до складу засновників (учасників) підприємства увійшли ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зі статутним капіталом в розмірі  по 5 000 грн та з часткою кожного по 50%.
Основним видом діяльності вказаних підприємств зазначено оптова, роздрібна   торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, оптова торгівля хімічними продуктами, роздрібна торгівля пальним, роздрібна торгівля іншими невживаними товарами, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (т.1 а.с. 15-21, 22-28).
Протягом 2012 - 2018 років на ім`я ОСОБА_4 було зареєстроване наступне майно:
-16 лютого 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі –продажу придбано у власність 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення
-магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.2 а.с.26);
- 19 червня 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбано однокімнатну квартиру за АДРЕСА_2 (т.2 а.с.31);
-18 січня 2013 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно – нежитлове приміщення, офіс в АДРЕСА_3 , зареєстроване за реєстраційним № 63410 (т.2 а.с.29);
-31 липня 2015 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі –продажу придбано земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: 4825480800:02:000:0386 площею 0,1200 га, а також 4825480800:02:000:0387 площею 0,1200 га, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (т.2 а.с. 34,37);
-29 жовтня 2015 року на підставі нотаріального договору купівлі- продажу придбано житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_4 та земельну ділянку з кадастровим номером 4810400000:07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, (т.2 а.с.40);
- 12 листопада 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі –продажу придбано комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_5 (т.2 а.с.44);
-12 листопада 2015 року на підставі нотаріального договору купівлі –продажу придбано відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_5 (т.2 а.с.47);
-12 квітня 2016 року на підставі нотаріального договору купівлі –продажу придбано житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 та земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0887 га з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005 (т.2 а.с.50);
-02 липня 2016 року на підставі нотаріального договору купівлі –продажу придбано земельну ділянку з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровим номером 4825480800:02:000:0388 площею 0,1200 га, що розташована на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (т.2 а.с. 54);
-13 квітня 2018 року на підставі нотаріального договору купівлі –продажу укладеного між територіальною громадою м. Первомайська Миколаївської області від імені якої діяла Первомайська міська рада Миколаївської області та ОСОБА_4 , остання набула у власність земельну ділянку площею 0,3000 га, з цільовим призначенням – для обслуговування автостоянки, розташовану в АДРЕСА_5 (т.2 а.с.57);
-14 червня 2018 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу укладеного між територіальною громадою м. Первомайська Миколаївської області від імені якої діяла Первомайська міська рада Миколаївської області та ОСОБА_4 , придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0,2224 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовану по АДРЕСА_5 (т.2 а.с.59). 
Крім того, 15 жовтня 2015 року на ім`я ОСОБА_4 проведена державна реєстрація транспортних засобів марки MERCEDES- BENZ VITO 111 CDI; 
18 жовтня 2015 року автомобіль марки TRAILOR S 383 EL; 
07 лютого 2015 року транспортний засіб FRUEHAUF TF 34T13RAA; 
15 червня 2012 року автомобіль TRAILOR S383EL1C; 
02 жовтня 2014 року транспортний засіб марки FRUEHAUF T 34T1RP; 
16 січня 2016 року автомобіль марки TRAILOR S 383EL 1 C; 
16 січня 2016 року транспортний засіб марки TRAILOR S 383; 
17 лютого 2017 року автомобіль марки TRAILOR S 383EL; 
08 грудня 2016 року транспортний засіб LAND ROVER RANGE ROVER (т.2 а.с.64).
Загальна ринкова вартість вказаного майна на час розгляду справи судом першої інстанції склала 12 699 584 грн, що підтверджується висновками суб`єкта оціночної діяльності, звітами експерта оцінювача, частково попередньо визначена позивачем та не спростована відповідачкою.
Іншої оцінки майна матеріали справи не містять, ОСОБА_4 не оспорювала вартість майна, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує. 
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
Тлумачення вказаних норм з урахуванням розумності свідчить, що: у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. 
Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. 
Отже, якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. 
Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. 
Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. 
Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. 
Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті; як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 753/12786/17 (провадження № 61-7994св22) вказано, що: «частиною другою статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
На підтвердження факту проживання однією сім`єю, ОСОБА_3 надав суду такі докази:
довідку голови правління ОСББ «Голта», із змісту якої видно, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 27 квітня 2012 року були разом прописані за адресою АДРЕСА_8 (т.3 а.с.153);
копію будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_9 , в якій наявні відомості про прописку 02 вересня 2014 року, тобто в один і той же день ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в подальшому одночасно зняті з реєстраційного обліку 13.05.2016 року (т.3 а.с.152);
копію паспортів ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 та ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , в яких міститься штамп про реєстрацію місця проживання 13 травня 2016 року та 03 червня 2016 року, відповідно, за адресою: АДРЕСА_6 (т.1. а.с.8-12); 
довідку голови квартального комітету № 67 м. Первомайськ, Миколаївської області від 21 листопада 2019 року, з якої видно, що ОСОБА_11 , проживає в АДРЕСА_6 , разом з ним проживають однією сім`єю ОСОБА_4 та їхні діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 приймає участь у благоустрою котеджного містечка, підтримує у належному стані власний будинок та прилеглу територію (т.1 а.с.14); 
довідку голови квартального комітету від 18 червня 2018 року, 23 травня 2019 року, 29 січня 2020 року, про сплату ОСОБА_3 протягом вказаного періоду послуг за прибирання вулиці, дитячого майданчика, автомобільної стоянки на території котеджного містечка (т.3 а.с.117,118,119);
договір про  надання медичних послуг № 18258 від 23 березня 2015 року. Із змісту вказаного Договору та додатку до нього видно, що ОСОБА_3  та ОСОБА_4  зверталися до медичної установи з метою надання послуг медичного характеру, які ними були отримані  (т. 3 а/с 143-149);
свідоцтва про народження спільних дітей від 10 жовтня 2019 року, серії НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , відповідно до яких, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилися ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у графі «батько» зазначено – ОСОБА_3 , у графі «мати» - ОСОБА_4 (т.1 а.с. 65,66); 
видаткові накладні № 242 від 06 квітня 2017 року, № 243 від 17 липня 2017 року, квитанція прибутково-касового ордеру № 122 від 16 серпня 2017 року щодо придбання комплектуючих товарів та сплати коштів для встановлення відеонагляду за місцем фактичного проживання у будинку АДРЕСА_6 (т.1 а.с.67,68,т. 3 а.с 122); 
договори на туристичне обслуговування від 05.09.2018 року № 248418, від 24.12.2018 року № 74930099, від 27.05.2019 року № 3705914, з яких вбачається, що ОСОБА_3 бронював тури та сплачував кошті за проведення спільних відпочинків за межами України з ОСОБА_4 та їх дітьми ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (донька позивача від першого шлюбу), а також нянею для дітей ОСОБА_15 (т. 1, а.с 69-71,т.3 а.с 129-135, 142);
значна кількість фотографій, починаючи з 2012 року, які були зроблені під час спільних поїздок за кордон на відпочинок, та під час спільних святкувань свят та визначних подій;
відео зі сумісного святкування дня народження спільних дітей 02 червня 2017 року, на яке запрошувалися рідні та друзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , де останні позиціонували себе як сімейна пара, яка проживає разом;
копії сторінок із книжки під назвою «У вічність ідуть кращі», «Герої живуть доти, доки живе пам`ять про них», де авторський колектив публічно висвітлив фото ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дітьми, позиціонував їх як сімейну пару, яка проживає разом та висловив подяку сім`ї за допомогу у виданні цих книг (т.3 а.с. 244-246);
консультативний висновок від 10 квітня 2019 року, складений Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова, із змісту якого видно, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися на консультацію у 2018 році з метою вирішення конфліктної ситуацію у сім`ї. Під час консультації сторони розповідали про обставини знайомства, тривалість спільного проживання (понад 10 років), обоє висловлювали бажання зберегти сім`ю (т.3 а.с.125).
Судом першої інстанції також були допитані свідки, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Вказані свідки підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тривалий час спільно проживали однією сім`єю, разом займалися підприємницькою діяльністю, спочатку винаймали житло, потім придбали будинок у якому разом проживали, виховували спільних дітей, займались облаштуванням будинку та прибудинкової території, купували меблі, забезпечували себе всім необхідним для проживання в будинку. ОСОБА_4 прихильно ставилася до доньки ОСОБА_3 від першого шлюбу, сім`єю їздили на відпочинок, проводили свята, запрошували до себе гостей, родичів та друзів, носили обручки, вели себе як чоловік і дружина, а спільні знайомі сприймали їх за родину та навіть не знали, що вони не перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі. 
Наведене спростовує доводи ОСОБА_4 про дружні та ділові відносини з ОСОБА_3 . 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обгрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Проаналізувавши зазначені докази у своїй сукупності та установивши наявність у стосунках сторін ознак, притаманних подружжю, зокрема: спільне проживання, народження дітей та їх виховання разом, спільний дохід, який вони отримували від сумісної підприємницької діяльності, понесення спільних витрат на придбання житла для проживання у ньому сім`ї та участь у його утриманні, спільний побут, відпочинки, проведення вільного часу, вихідних, свят, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сторони в період з 01 січня 2012 року по 30 серпня 2019 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в розумінні статті 74 СК України.
 Судом також було враховано, що для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності майна, яку ОСОБА_4 жодними доказами ані в суді першої інстанції, ані у своїй апеляційній скарзі не спростувала, тягар доказування чого покладається саме на неї. Тому зроблено правильний висновок про визнання зазначеного вище майна спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та рівності часток кожного із них у ньому. 
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17.
За наведених вище обставин та враховуючи, що матеріали справи не містять будь – яких доказів придбання майна за особисті кошти ОСОБА_4 , презумпція спільності права власності нею не спростована, суд обґрунтовано відмовив в позові останній щодо визнання спірного майна особистою її власністю. 

Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу 

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.29-48) вбачається, що на час розгляду даної справи
-однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі –продажу, укладеного 4 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ;
- нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі –продажу, укладеного 6 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ;
-земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: 4825480800:02:000:0386 площею 0,1200 га; 4825480800:02:000:0387 площею 0,1200 га; 4825480800:02:000:0388 площею 0,1200 га, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, належать на праві власності ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 4 грудня 2019 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; 
-житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_4 та земельна ділянка з кадастровим номером 4810400000:07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 7 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
- комплекс, нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_5 та земельна ділянка загальною площею 0,2224 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовані по АДРЕСА_5 , належать на праві власності ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі –продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 07 вересня 2019 року; 
-відкрита стоянка для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв.м та земельна ділянка площею 0,3000 га, з цільовим призначенням – для обслуговування автостоянки, що знаходяться по АДРЕСА_5 , належать на праві власності ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі – продажу від 07 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Всі зазначені вище транспортні засоби, які є предметом поділу, ОСОБА_4 теж були зняті з реєстраційного обліку протягом вересня – жовтня 2019 року, що підтверджується відомостями РСЦ МВС в Миколаївській області ТСЦ №4842 № 31/14/2-Ж-02 від 14 грудня 2019 року (т.2 а.с.64)
Таким чином, у власності ОСОБА_4 залишились житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, розташований по АДРЕСА_6 , земельна ділянка для обслуговування цього будинку; 7/100 часток нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_1 . 
Як видно із матеріалів справи, після придбання ОСОБА_5 комплексу нежитлових будівель, об`єкту нерухомості та земельної ділянки по АДРЕСА_5 , об`єкту нерухомості присвоєна нова адреса – АДРЕСА_5 (т.3 а.с.214).
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 просив визнати недійсними договори купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки площею 0,3 га по АДРЕСА_5 та комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. і земельної ділянки площею 0,2224 га по АДРЕСА_5 , укладених 07 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.
Колегія суддів виходить з того, що вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Тлумачення статті 234 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити такий договір на підставі частини другої статті 65 СК України.
Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Зазначений правовий викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), що повністю узгоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, який суди першої та апеляційної інстанцій застосували при вирішенні справи.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок щодо двостороннього правочину викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2080/16-ц). У зв`язку з цим, межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.
Для приватного права апріорі властивою є й така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин слід враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є родичами між собою, а саме рідною тіткою та племінницею, ОСОБА_5 була достеменно обізнана про факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак і про припинення спільних відносин сторін у серпні 2019 року, а також наявність спору між ними щодо спільного майна.
07 вересня 2019 року, тобто майже через тиждень після припинення спільного проживання з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відчужила спірне майно на користь рідної тітки. 
Суд проаналізував, що загальна сума витрачена на придбання сторонами під час їх спільного проживання двох об`єктів спірної нерухомості разом із земельними ділянками склала 888 918 грн, а загальна вартість, за яку ці об`єкти були продані ОСОБА_5 за оспорюваними договорами від 07 вересня 2019 року, склала 273 000 грн, тобто занижена у понад три рази (т. 1 а.с. 305-310).
Оглянувши відомості про доходи ОСОБА_5 за період з 2010 року по 2019 рік, суд встановив, що загальний розмір доходу ОСОБА_5 не співмірний з загальною вартістю придбаного спірного нерухомого майна.
Так, протягом вказаного періоду крім заробітної плати, загальний розмір якої у 2010 році склав 2 828 грн 49 коп., у 2012 році - 3 842 грн 64 коп, у 2013 році – 4003 грн 64 коп, у 2014 році – 1464 грн 60 коп, у 2017 році – 19 620 грн 96 коп, у 2018 – 46 920 грн 39 коп, у 2019 році- 24 121 грн 37 коп, та соціальних виплат у загальному розмірі 18 089 грн 88 коп, матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_5 будь – яких інших доходів, які б дали можливість придбати спірні об`єкти нерухомості (т.4 а.с. 227-232).
Також суд встановив, що після укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, ОСОБА_4 фактично продовжила ним користуватися, тобто залишила за собою повний контроль щодо спірного майна, яке у дійсності і не вибувало з опосередкованого її користування. 
Так, земельну ділянку з комплексом нежитлових приміщень по АДРЕСА_5 , на якій розташовано АЗС, ОСОБА_5 на підставі договору оренди від 28 жовтня 2019 року передала в оренду ТОВ «Гранд Ойл Плюс», засновником якого є ОСОБА_4 . 
Земельну ділянку з відкритою стоянкою для автомашин по  АДРЕСА_5   ОСОБА_5  теж передала в оренду на підставі договору від 01 жовтня 2019 року № 01/10, укладеного з ТОВ «АВІС-ТРАНС», директором якого є ОСОБА_22 , з яким, як пояснив представник позивача в суді апеляційної інстанції,  ОСОБА_4  проживає  на даний час. Вказана обставина ніким не спростована  (т.3 а.с.230 -234). 
Сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи про існування між нею та ОСОБА_3 спору та матеріальних претензій щодо спільно нажитого майна, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку його розподілу у судовому порядку. Тому, з метою уникнення та приховання його від розподілу, відчужила шляхом укладення оспорюваних договорів з її найближчим родичем (рідною тіткою), діючи при цьому очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду прав ОСОБА_3 .
В свою чергу ОСОБА_5 , будучи достеменно обізнаною, що майно є об`єктом спільної сумісної власності, на відчуження якого ОСОБА_4 не отримала згоди іншого співвласника, придбала майно за оспорюваними угодами. При цьому, свідомо маючи намір не виконувати зобов`язання обумовлені угодами, оскільки після їх підписання ОСОБА_4 фактично продовжує користуватися відчуженою АЗС та відкритою автостоянкою.
Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. У зв`язку з чим договори купівлі-продажу містять ознаки фраудаторності. 
При цьому, зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення розподілу. 
Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 638/9047/19.
За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року, відповідно до статті 234 ЦК України.

Щодо розподілу спільного сумісного майна 

Вирішуючи питання щодо порядку розподілу комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки розташованих по АДРЕСА_5 , а також відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки по АДРЕСА_5 , шляхом визнання за кожною із сторін право власності на його частину, судом першої інстанції не враховано наступне.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
У справі, яка переглядається, установлено, і дана обставина сторонами не заперечується, що об`єкт нерухомості по АДРЕСА_5 використовується як відкрита стоянка для автотранспортних засобів, на якій розташована нежитлова будівля.
Нерухомість по АДРЕСА_5 використовуються як автозаправна станція та складається з нафтосховища, операторської, вбиральні, топливороздаточних колонок №1-5, з розташуванням резервуарів для зберігання пального.
Вказані об`єкти хоча і мають різні адреси та різні кадастрові номери земельних ділянок, але становлять єдиний майновий комплекс для торгівлі і зберігання нафтопродуктів, у тому числі стоянка для автотранспортних засобів для перевезення нафтопродуктів та власне , сама АЗС.
Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України «Про затвердження Правил пожежної безпеки для об`єктів зберігання, транспортування та реалізації нафтопродуктів» від 24 грудня 2008 року № 658 та ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», визначено норми використання об`єктів торгівлі нафтопродуктами, у тому числі норми відстані від АЗС, окремих об`єктів (нафтосховищ), заправних колонок до інших об`єктів (житлової забудови, громадських будівель) адміністративних або виробничих приміщень тощо.
До діяльності АЗС встановлено вимоги протипожежної безпеки, а на право роздрібної торгівлі пальним орган ліцензування має прийняти рішення про видачу відповідної ліцензії.
Така ліцензія та вся дозвільна документація може бути отримана лише одним суб`єктом господарювання і для цього він має подати до контролюючих органів пакет відповідних документів, у тому числі документ, який підтверджує право власності або користування таким об`єктом. 
Отже, поділ вказаної нерухомості в натурі, з виділенням кожній із сторін відповідної частини майна, призведе до втрати цільового призначення таких об`єктів, а також неможливості одній із сторін використовувати частину об`єкту для здійснення будь -якої господарської діяльності.
Про неможливість спільного використання вказаних об`єктів сторонами свідчать і встановлені неприязні стосунки між ними. 
Вирішуючи спір про поділ спільного сумісного майна, суд повинен розглянути можливість здійснення його поділу без визначення грошової компенсації або з визначенням такої у мінімальному розмірі. 
Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові по справі № 2-7539/08 від 02 серпня 2023 року.
За наведених обставин, колегія вважає за доцільне, з метою дотримання балансу інтересів сторін, провести реальний поділ зазначеного майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у запропонований останнім спосіб, зокрема виділивши у власність ОСОБА_3 комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку по АДРЕСА_5 загальною вартістю 3 140 000 грн, а також відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю та земельну ділянку по АДРЕСА_5 , загальною вартістю 1 700 000 грн. 
Натомість, 7/100 часток нежитлового приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1 , вартістю 200 000 грн, залишити у власності ОСОБА_4 . 
Такий спосіб поділу майна, за установлених у даній конкретній справі обставин, є найбільш прийнятним для обох сторін, буде відповідати засадам розумності і справедливості, найбільш ефективно вирішить спір та має усунути необхідність у новому зверненні сторін до суду для вжиття додаткових способів захисту. Вказаний порядок поділу не зумовить у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок користування цим же майном та визначить грошову компенсацію у мінімальному розмірі, враховуючи конкретні обставини даного спору ( множинність об`єктів спільного сумісного майна, та відчуження його основної частини).
Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог ОСОБА_3 , який звертаючись до суду із позовом просив провести реальний поділ окремих видів (об`єктів) майна, не врахував, що сутність поділу полягає саме в тому, щоб кожному із співвласників присудити в особисту власність конкретні речі, не врахував можливість спільного користування зазначеним майном як неподільною річчю та дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності за кожною із сторін по частині зазначених об`єктів нерухомості.
За наведеного, судове рішення в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на частину комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки розташованих по АДРЕСА_5 , а також відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки по АДРЕСА_5 , підлягає зміні. 
Здійснюючи розподіл житлового будинку по АДРЕСА_6 , вартістю 2 164 000 грн, а також земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку, вартістю 73 700 грн та виділяючи у власність кожному по частині цього майна суд, виходячи з рівності часток, відповідно до статті 70 СК України, дійшов правильного висновку про визнання за кожним із співвласників по його частині. 
Щодо вимог про стягнення із ОСОБА_4 компенсації вартості іншого майна, то судом вірно встановлено, що після пред`явлення ОСОБА_3 даного позову, ОСОБА_4 , з метою уникнути розподілу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності відчужила: 
-однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 150 000 грн; 
-нежитлове приміщення, офісу в АДРЕСА_3 , вартістю 150 000 грн; 
-земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: 4825480800:02:000:0386 площею 0,1200 га та 4825480800:02:000:0387 площею 0,1200 га, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області вартістю 71 600 грн кожна
-житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, по АДРЕСА_4 - 156 900 грн, а також земельної ділянки з кадастровим номером 4810400000:07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку вартістю 79 200 грн;
-земельну ділянку з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровим номером 4825480800:02:000:0388 площею 0,1200 га, що розташована на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області вартістю 71 600 грн ;
-автомобіль марки MERCEDES- BENZ VITO 111 CDI, вартістю 239 780 грн; 
-автомобіль марки TRAILOR S383EL, вартістю 399 632 грн; 
-автомобіль марки FRUEHAUF TF 34T13RAA, вартістю 561 568 грн; 
-автомобіль марки TRAILOR S383EL1C, вартістю 399 632 грн; 
-автомобіль марки FRUEHAUF T 34T1RP, вартістю 505 411 грн; 
-автомобіль марки TRAILOR S 383EL 1 C, вартістю 399 632 грн; 
-автомобіль марки TRAILOR S 383, вартістю 340 737 грн; 
-автомобіль марки TRAILOR S 383EL, вартістю 399 632 грн; 
-автомобіль марки LAND ROVER RANGE ROVER, вартістю 1 425 360 грн.
Вартість вказаного нерухомого майна склала 750 900 грн, вартість транспортних засобів - 4 671 384 грн, а всього на суму 5 422 284 грн. 
Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Оскільки відчужене майно було спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відчужено останньою без згоди іншого співвласника, тому, з урахуванням вимог позивача, до складу спільної сумісної власності повинно входити не саме майно, а кошти, одержані від його продажу.
Таким чином, на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 підлягає стягненню частина грошової компенсації вартості зазначеного вище спірного майна, яке було відчужено ОСОБА_4 .
Враховуючи те, що визначений судом першої інстанції порядок розподілу спільного майна, а саме комплексу нежитлових будівель із земельною ділянкою розташованих по АДРЕСА_5 , відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою по АДРЕСА_5 , 7/100 часток магазину по АДРЕСА_1 , підлягає зміні, тому, розмір компенсації частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності, слід зменшити. 
Отже, із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню різниця у вартості майна, що буде належати на праві особистої приватної власності кожній із сторін у даній справі, розмір якої складає 782 284 грн, виходячи з такого розрахунку : частка ОСОБА_4 з урахуванням відчуженого майна складає 6 740 884 грн, а частка ОСОБА_3 становить 5 958 600 грн (6 740 884 грн - 5 958 600 грн = 782 284 грн). 
У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом в якому, зокрема просив стягнути із ОСОБА_4 компенсацію за відхилення від рівності часток, визначивши її розмір у 391 142 грн.
Отже, із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , в межах заявлених ним позовних вимог, підлягає стягненню 391 142 грн в рахунок грошової компенсації різниці у вартості майна, присудженого кожній із сторін у даній справі. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в частині розподілу спільного сумісного майна слід змінити.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо необґрунтованості оскарженого судового рішення в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2012 року по 2016 рік, є безпідставними. 
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.
В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Докази, які містяться в матеріалах справи, підтверджують факт спільного проживання сторін. Вказаним доказам суд дав належну правову оцінку у їх сукупності, вважав їх достовірними та переконливими на підтвердження факту проживання сторін без реєстрації шлюбу. ОСОБА_4 ці докази не спростувала, не надала жодних доказів протилежного, хоча це, відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
Щодо аргументів апеляційної скарги про недопустимість як доказу довідки голови правління ОСББ «Голта» від 15 липня 2014 року, то колегія вважає їх безпідставними, оскільки на час видачі вказаної довідки (15 липня 2014 року), ОСББ «Голта», як управитель, в управлінні якого знаходився будинок АДРЕСА_10 , мав право видавати довідку про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (п. 4 ч.3 ст. 8 Закону України «Про житлово комунальні послуги» та п.3.1 Правил управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, затверджений наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства від 02 лютого 2009 року № 13, чинних на час видачі довідки).
До того ж цей доказ ОСОБА_4 не спростувала. 
Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що джерелом походження коштів на придбання спірного майна є її особисті кошти, які складають як власні заощадження, так і отримані в борг від тітки ОСОБА_6 , від батька, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки нічим не підтверджені, в матеріалах справи відсутні будь – які докази на підтвердження придбання ОСОБА_4 спірного майна за її особисті кошти. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , про те, що житловий будинок по АДРЕСА_4 , земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, АЗС, відкриту стоянку для автомашин, будинок по АДРЕСА_6 та земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, були придбані нею за кошти отримані від продажу власної квартири АДРЕСА_11 , теж не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказана квартира була відчужена 02 вересня 2014 року на підставі договору дарування, тобто безоплатного договору (т.2 а.с.62.). 
Безпідставними є твердження ОСОБА_4 про те, що земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_12 придбані за кошти, які вона позичила у своєї знайомої ОСОБА_23 , про що свідчить рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року, яким з неї стягнуто сума боргу на користь ОСОБА_23 (т.3 а.с. 268). 
Вказане судове рішення не свідчить про те, що позичені у ОСОБА_23 кошти були використані ОСОБА_4 саме для придбання спірного нерухомого майна, з урахуванням також того, що його вартість перевищує розмір позики.
Крім того, регулююча сила договору позики стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим, враховуючи те, що ОСОБА_23 звернулася в суд із позовом про стягнення боргу з ОСОБА_4 у 2020 році, тобто вже після пред`явлення ОСОБА_3 позову про поділ спільного сумісного майна (листопад 2019 року).
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 про те, що судом не встановлено наявність в її діях та діях ОСОБА_5 умислу під час укладення договорів купівлі –продажу. 
Встановлені судом першої інстанції обставини  свідчать про те, що ОСОБА_4 відчужуючи спірне нерухоме майно своїй тітці ОСОБА_5 , була обізнана про наявність претензій матеріального характеру з боку ОСОБА_3 з приводу цього майна, як спільного сумісного, могла передбачити наслідки для себе у випадку звернення ОСОБА_3 в суд та розподілу майна в судовому порядку. Отже, справжні наміри учасників оспорюваних правочинів були направлені на виведення нерухомого майна з власності ОСОБА_4 з метою уникнення його розподілу у майбутньому. Тому суд дійшов правильного висновку про те, що оспорювані у цій справі правочини підлягають визнанню недійсними відповідно до статті 234 ЦК України. 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є безпідставними, враховуючи правові висновки Верховного Суду, а також Великої Палати Верховного Суду, які є релевантними для цієї справи. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.
Відповідно до п. 1 ч.2ст.141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесені ним у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині проведеного розподілу між сторонами майна. Таким чином, сума судового збору за подання апеляційної скарги, яка підлягала сплаті мала становити 14 407 грн 50 коп. Разом з тим, скаржником за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 16 785 грн 30 коп. 
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена судом апеляційної інстанції, сплачений за її подання судовий збір у розмірі 14 407 грн 50 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 . 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року в частині розподілу спільного сумісного майна змінити.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на:
-комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м, розташований по АДРЕСА_5 ; 
-земельну ділянку, кадастровий номер 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, що розташована по АДРЕСА_5 ; 
-відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв.м., розташовану по АДРЕСА_5 ;
-земельну ділянку, кадастровий номер 4810400000:06:024:0140, площею 0,3 га, розташовану по АДРЕСА_5 ;
- частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
- частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по АДРЕСА_6 .
Залишити у власності ОСОБА_4 :
-  частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
-  частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по АДРЕСА_6 ;
- 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення – магазину, розташованого по АДРЕСА_1 .
Стягнути із  ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 391 142 грн грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільній сумісній власності.
В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3 14 407 грн 50 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Головуючий 

Судді :

_____________________
Повний текст судового рішення виготовлено 02.02.2024 р.