Номер провадження: 22-ц/813/5349/23 
Справа № 498/1055/22
Головуючий у першій інстанції Чернецька Н.С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк”
на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 січня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк”, треті особи Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу — Завалієв Артем Анатолійович, Великомихайлівський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом у якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 10181 виданого 26 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 01 вересня 2009 на загальну суму 130 750,53 грн.
Позов обґрунтований тим, що 16 січня 2018 року Великомихайлівським МВДВС ГТУЮ юстиції в Одеській області на підставі виконавчого напису № 1081 виданого 26 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження № 55541935.
Про вказане вище провадження позивачка дізналась із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. 
Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 03 вересня 2014 року задоволено позов ПАТ КБ « Приватбанк`про стягнення заборгованості по кредиту та штрафних санкцій, внаслідок чого було відкрито виконавче провадження № 50272399, яке на цей час є завершеним, так як кошти, що належать до стягнення були сплачені відповідачкою ОСОБА_1 в повному обсязі та видано постанову про закриття виконавчого провадження. 
Водночас, поки суд вирішував вказану вище справу, за кредитом банком були нараховані окремі відсотки і відкрито виконавче провадження № 55541935 від 16 січня 2018 року у якому вчинено оспорюваний виконавчий напис.
Зазначений напис, за доводами позивачки, необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, з огляду на недотримання нотаріусом під час його вчинення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 .Так, приватний нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не перевірила безспірності стягнення грошових коштів, а саме: не отримала від сторін первинні документи щодо видачі кредиту, що є підставою вважати, що заборгованість не є безспірною, а наданий нотаріусу розрахунок боргу, здійснений відповідачем не може вважатися доказом безспірності вимог стягувача до боржника, оскільки він відображає односторонні арифметичні розрахунки відповідача.
Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Скаржник також зазначив, що позивачкою, у порушення ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів, які б спростували наявність заборгованості за кредитним договором, або докази, які б вказали на те, що сума зазначена при вчиненні виконавчого напису відрізняється від дійсної. Щодо дотримання строку визначеного ст. 88 ЗУ “Про нотаріат” скаржник зазначив, що за обставинами цієї справи у кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним.
06 червня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, зауважила про надання скаржником суду завідомо неправдивої інформації, оскільки як убачається із наданої Банком позивачці відповіді станом на 27 березня 2023 року остання перед ним заборгованості не має .
16 лютого 2023 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. засобами поштового зв`язку направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутності.
Скаржник, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із знищенням приватним нотаріусом документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис №10181 від 26 жовтня 2017 року у суду відсутня можливість встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі; чи повідомлялася позивачка про наявність такої заборгованості (направлення вимоги про усунення порушень), водночас ані нотаріус, ані відповідач не надали суду документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем вчинено виконавчий напис від 26 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №10181 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі – 128 950,53 грн.
На підставі цього виконавчого напису, постановою Великомихайлівського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області – Алєксєєвою Аллою Сергіївною було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого напису, ВП №55541935 від 16 січня 2018 року.
Згідно відповіді приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 04 січня 2023 року за №2/01-16 згідно акту №8 від 26 лютого 2021 року про вилучення та знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, справи 02-20 (Копії виконавчих написів та документів, на підставі яких вони вчинені), було знищено шляхом спалення у зв`язку з закінченням трирічного терміну зберігання їх в конторі нотаріуса.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України "Про нотаріат"). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України "Про нотаріат" та главі 16 розділу II Порядку.
Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У статті 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу II).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).
Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік).
Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку.
Згідно з пунктом 1 Переліку нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Отже відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.
Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням норм статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) зазначено, що "вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) зазначено, що "для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц (провадження №14-706цс19) зазначено, що "вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. […] наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення".
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі №619/4933/20 (провадження №61-12141св21) зазначено, що " […] чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не довела належними та допустимими доказами направлення позивачу та отримання ним вимоги про усунення порушень за договором позики грошових коштів, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню".
Колегія суддів погоджується із посиланнями скаржника про те, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, у випадку не доведення позивачем того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду із позовом у цій справі була не тільки незгода із проведеним відповідачем розрахунком заборгованості, а і твердження про недотримання нотаріусом вимог підпункт 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, від 26 жовтня 2023 року у справі № 757/35570/21-ц та інших.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач наполягаючи на обставинах щодо надання нотаріусу під час свого звернення за вчиненням виконавчого напису документів згідно переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, повинен довести ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач був сповіщений по перебування на розгляді у Великомихайлівському районному суді Одеської області позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Так, з матеріалів справи убачається, що 30 грудня 2022 року ПАТ КБ “Приватбанк” отримано копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви. Проте, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. 
Окрім того, звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідач також обмежився лише твердженнями про дотримання ним вимог до переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, водночас не надав жодних доказів на підтвердження таких обставин.
Дійсно, у матеріалах справи міститься відповідь приватного нотаріуса про знищення документів, проте копії акту знищення документів нотаріусом не надано, не заявлено про витребування такого і відповідачем. Наведене, з огляду на принципи змагальності, диспозитивності та незалежності суду, позбавляє суд можливості пересвідчитись у тому чи було серед знищених документів повідомлення позивачки про заборгованість та необхідність її погашення.
Так, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що заборгованість позивачки перед відповідачем на час винесення оспорюваного виконавчого напису була безспірною, а отже і наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30), колегія суддів не дає оцінки висновкам суду першої інстанції по суті спору.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Отже доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо порядку обчислення строку визначеного ст. 88 ЗУ “Про нотаріат”, як такі, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм права та зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, не вимагають детальної відповіді.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених у змісті оскаржуваного рішення.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги відповідачки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги відповідача правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційна скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” залишити без задоволення.
Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова