ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року          м.Дніпро         Справа №  908/2835/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)         
суддів: Паруснікова Ю.Б., Мороза В.Ф.
секретар судового засідання Зелецький Р.Р.
представники сторін у судове засідання не з`явились
розглянувши  апеляційні скарги  Івано-Франківської митниці та Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області на ухвалу господарського суду Запорізької області від 21.09.2023 року  (повний текст складено 02.10.2021 року, суддя Юлдашев О.О.)  у справі № 908/2835/22 
за заявою Приватного підприємства “Амтер 21”, с.Підгородне, Тернопільський район, Тернопільська області
до  Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”, м. Запоріжжя
про банкрутство,-
                                                        ВСТАНОВИВ:
          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 21.09.2023 року у даній справі у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області відмовлено. Звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута - затверджено. Банкрута – Товариство з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент” - ліквідовано. Провадження у справі закрито. 
          Ухвала місцевого господарського суду мотивована посиланням на наступні обставини:
- після відкриття ліквідаційної процедури боржник не здійснює господарську діяльність і, відповідно, на підприємстві не можуть формуватися буд-які фінансово-господарські документи, які вимагаються податковим органом для проведення перевірки;
- до компетенції суду не входить зобов`язання ліквідатора надавати податковим органам документи щодо діяльності підприємства, що ліквідується;
- вимоги клопотання заявника мають узагальнюючий характер, та звернення до суду із викладеними у такій формі вимогами – чинним Господарським процесуальним кодексом України та Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено;
- ліквідатором вжито всіх встановлених Кодексом України з процедур банкрутства заходів по здійсненню та завершенню ліквідаційної процедури. Згідно з матеріалами справи та документами, що підтверджують проведену ліквідаційну процедуру, рухоме та нерухоме майно, земельні ділянки за боржником не зареєстровані, виконавчі документи на виконанні в органах ДВС не перебувають;
- оскільки за результатами ліквідаційної процедури у банкрута не виявлено майна, за рахунок якого можливе погашення кредиторських вимог, підприємницька діяльність товариства припинена, що відображено у ліквідаційному балансі, господарський суд приймає рішення про ліквідацію юридичної особи-банкрута та закриття провадження у справі. 
          Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, Івано-Франківська митниця звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
          В обґрунтування доводів апеляційної скарги Івано-Франківська митниця посилається на наступні обставини:
- відповідно до постанови №236 ТОВ “Вінеф Менеджер” оформлено 8 митних декларацій із відстроченням платежів на суму 3712940, 96 грн. ТОВ “Вінеф Менеджер” 03.03.2023 подано аркуш коригування митної декларації від 31.01.2023 №23UA20605000819U5 та сплачено митні платежі на суму 231  795,79 грн. Враховуючи наведене, залишились несплачених митних платежів на суму 3481145,17 грн;
- Івано-Франківською митницею на адресу ТОВ “Вінеф Менеджер” неодноразово направлялись листи про необхідність здійснити сплату митних платежів до державного бюджету за наданими відстрочками раніше встановленого терміну відповідно до зобов`язань ТОВ “Вінеф Менеджер” та вказувалось про залишок несплачених сум із відстроченням сплати митних платежів в розмірі 3481145,17 грн;
- за результатами здійснення контролю за погашенням сум грошових зобов`язань по наданих відстроченнях, аналіз даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань з`ясувалось, що ТОВ “Вінеф Менеджер” перебуває в стані припинення;
- Івано-Франківською митницею негайно скеровано листа №7.21-10/6/3749 до арбітражного керуючого Клименка О.Ю. про вжиття відповідних заходів реагування. Проте, арбітражним керуючим не здійснено повноваження, визначені Кодексом України з процедур банкрутства, а саме не забезпечено виконання зобов`язань, взятих ТОВ “Вінеф Менеджер”;
- ліквідатором неналежно виконано свої обов`язки, зокрема, в частині складення звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута, оскільки не досліджено минулу діяльність банкрута, не встановлено, в тому числі, за наслідками проведення інвентаризації, кредиторську заборгованість банкрута перед митним органом, у зв`язку з чим, звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ “Вінеф Менеджер” не можна вважати такими, що підтверджують належне здійснення ліквідатором всіх необхідних заходів ліквідаційної процедури, вчинення адекватних дій щодо виявлення кредиторів та активів боржника;
- з урахуванням наявності у ТОВ “Вінеф Менеджер” заборгованості перед митним органом та ухилення від її сплати, необхідним є з`ясування усіх необхідних обставин для вирішення питання покладення на винних осіб субсидіарної відповідальності. Дане питання судом не вирішувалось, що суперечить вимогам чинного законодавства.  
          Державна податкова служба України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області також звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду скасувати у повному обсязі, направити матеріали справи до господарського суду Запорізької області для подальшого розгляду.
          В обґрунтування своєї правової позиції податковий орган зазначає, що:
- ТОВ “Вінеф Менеджмент” не надано фінансової звітності та не забезпечено проведення контролюючим органом податкової перевірки, проведення якої передбачено ст.78 Податкового  кодексу України;
- у контролюючого органу не було можливості здійснити перевірку відповідно до чинного законодавства через відсутність боржника – ТОВ “Вінеф Менеджмент” за своєю податковою адресою;
- у ліквідаційній процедурі завданням ліквідатора є не проста констатація факту відсутності майна, а дієвий і належний пошук майна банкрута. Тому ліквідатор у звіті має довести, що його дії мали саме мету пошуку та виявлення майна, майнових прав, законних очікувань банкрута під час ліквідаційної процедури. При цьому, кількість запитів не є критерієм якості роботи ліквідатора. Таким критерієм є наповнення ліквідаційної маси, шляхом реалізації ліквідатором принципу повноти дій;
- у зв`язку з незадоволенням клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області, дії ліквідатора виконані не в повному обсязі, що призвело до несправедливого розгляду даної справи.
           19.01.2024 року на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного підприємства “Амтер 21”, в якій заявник повідомив, що Приватне підприємство “Амтер 21” не здійснювало жодних господарських операцій з боржником у даній справі – Товариством з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”. З огляду на відсутність дебіторської заборгованості ТОВ “Вінеф Менеджмент” перед ПП “Амтер 21”, останнє не може виступати кредитором у цій справі.   
          Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.
          Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України).
          Представники сторін у судове засідання не з`явились про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
          Відповідно до акту Центрального апеляційного господарського суду від 30.01.2024 року представник ГУ ДПС у Запорізькій області не змогла приєднатися до судового засідання в режимі відеоконференції в системі EasyCon.
          Враховуючи, що апеляційним судом не визнавалася явка учасників справи в судове засідання обов`язковою, а неявка інших учасників справи не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті за відсутністю їх представників.
          Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області та закриття апеляційної скарги за апеляційною скаргою Івано-Франківської митниці виходячи з наступного. 
          Як вбачається з матеріалів справи, Приватне підприємство “Амтер 21” звернулось до господарського суду Запорізької області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”.
          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.04.2023 вказану заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство прийнято до розгляду.
          Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.05.2023, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”; визнано грошові вимоги Приватного підприємства “Амтер 21”  до боржника у розмірі  750 000,00 грн основного боргу; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником  майна боржника призначено арбітражного керуючого Клименка О.Ю.; зобов`язано розпорядника майна вчинити певні дії.
                 На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України за №70584 від 10.05.2023 року здійснено публікацію оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”.
                Ухвалою господарського суду від 20.06.2023 віднесено кредиторські вимоги ініціюючого кредитора – Приватного підприємства “Амтер 21” у розмірі 750 000,00 грн основного боргу до четвертої черги задоволення; визнано кредиторські Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС до боржника у розмірі 2  038,95 грн (штрафна санкція), з шостою чергою задоволення; зобов`язано розпорядника майна боржника вчинити певні дії.
                Постановою господарського суду від 11.07.2023року, зокрема,  припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент”; припинено повноваження розпорядника майна боржника Клименка О.Ю;  Товариство з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент” визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Клименка О.Ю.; зобов`язано ліквідатора здійснити певні дії.
      На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України за №71010 від 17.07.2023року розміщено повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.  
          Дослідивши апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці на ухвалу господарського суду від 21.09.2023 року, апеляційний господарський суд вважає за необхідне закрити апеляційне провадження за вказаною скаргою з наступних підстав.
           Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
          При цьому "право на суд" та право на "доступ до суду" не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише у такий спосіб та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).
          Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
          Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
          Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 пп. 3.1 п. 3 рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 №11-рп/2007).
          Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
          Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в провадженні у справі про банкрутство - норм Господарського процесуального кодексу України та Кодексу України з процедур банкрутства.
          Частина 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, і поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
          Частиною 5 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у справах про банкрутство склад учасників справи визначається Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
          У справі про банкрутство коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення, звужено до учасників такої справи  задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб,  які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства.
          Відповідна правова позиція не має законодавчого відтворення ані в Господарському процесуальному кодексі України, ані в Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" або Кодексі України з процедур банкрутства, однак є усталеною під час перегляду справ про банкрутство та викладена суддями судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.07.2020 у справі №Б-39/27-09, від 11.06.2020 у справі №916/3206/17, від 03.06.2020 у справі №910/18031/14, від 19.05.2020 у справі №908/2332/19, від 03.03.2020 у справі №904/7965/16, від 20.02.2019 у справі №5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі №911/5186/14, від 29.04.2021 по справі №904/5874/19.
          Так, відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства учасники у справі про банкрутство - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір. Сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).
          Порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство визначається ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.
          Нормами даної статті встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
          У питанні набуття конкурсним кредитором статусу учасника провадження у справі про банкрутство Верховний Суд звертається до правових висновків Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19 та зазначає таке.
          Законодавством про банкрутство для конкурсних кредиторів встановлений більш складний, порівняно з іншими учасниками справи, порядок набуття статусу учасника провадження у справі про банкрутство, який (статус) наділяє такого учасника повним обсягом процесуальної дієздатності, в т.ч. правом оскаржувати судові рішення, оскаржувати дії боржника, розпорядника майном, керуючого санацією, ліквідатора, звертатися про визнання недійсними угод боржника тощо.
          Набуття такого статусу остаточно формалізується ухвалою суду про визнання вимог кредитора (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №913/444/18).
          За приписами ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. Нормами цієї статті передбачено, що за результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, тобто чітко визначений порядок формалізації конкурсного кредитора як учасника провадження у справі про банкрутство.
          Отже, порядок набуття конкурсним кредитором статусу учасника провадження у справі про банкрутство є чітким, зрозумілим та однозначним, тобто, таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування.
          Лише після вчинення всіх передбачених Кодексом України з процедур банкрутства дій та прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове визнання його вимог, кредитор набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство та повну процесуальну дієздатність (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №910/4475/19).
          Івано-Франківська митниця звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила переглянути ухвалу господарського суду про закриття провадження у справі про банкрутство.
          При цьому, Івано-Франківська митниця не набула статусу учасника у цій справі про банкрутство. 
          Колегія суддів вважає, що Івано-Франківська митниця, яка не є кредитором у справі, не наділена безумовним правом на оскарження ухвали місцевого господарського суду у цій справі.
          Також апеляційний господарський суд враховує, що ст. 254 Господарського процесуального кодексу України визначає осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, зокрема, які не брали участі у справі, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
          Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 15.05.2020 у справі №904/897/19, за приписами процесуального законодавства, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
          Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
          Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної (касаційної) скарги.
          Особа повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.
          Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги.
          Пунктом 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
          Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності ст.ст. 258, 259 Господарського процесуального кодексу України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.
          Якщо ж при цьому судом апеляційної інстанції буде встановлено, що права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права, інтереси та (або) обов`язки у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд не позбавлений права закрити апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України.
          Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №62/112 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №925/1600/16.
          Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, вказаною ухвалою питання про права, інтереси та(або) обов`язки Івано-Франківської митниці не вирішувалося, як і відсутні в мотивувальній та резолютивній частинах судового рішення висновки та судження про права та обов`язки скаржника.
          Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Івано-Франківської митниці на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України,  оскільки скаржник не має статусу учасника у справі про банкрутство ТОВ “Вінеф Менеджмент”, а оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у цій справі не вирішувались питання про права та інтереси та(або) обов`язки скаржника.
          Відповідно до вимог апеляційної скарги Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області предметом апеляційного перегляду є ухвала господарського суду про відмову у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області; затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута; визнання боржника банкрутом та закриття провадження у справі.
          Матеріали справи свідчать про те, що Головне управління ДПС у Запорізькій області звернулось до господарського суду з клопотанням, в якому просило: 
-  зобов`язати ліквідатора провести аналіз фінансового становища боржника на предмет наявності або відсутності ознак фіктивного банкрутства, зокрема перевірити реальність вимог кредитора;
- зобов`язати ліквідатора закрити рахунки, надати інформацію про рух грошових коштів по всіх банківських рахунках, ліквідаційний баланс, документи, які підтверджують інформацію надану у балансі (у т.ч., що підтверджують кредиторську заборгованість), результати проведеної інвентаризації основних фондів, нематеріальних активів, ТМЦ, коштів тощо, надати документи фінансово-господарської діяльності за період з 08.07.2020 по дату їх надання до контролюючого органу;
- врахувати надану інформацію та документи при вирішення питання про ліквідацію банкрута ТОВ “Вінеф Менеджмент”;
- до отримання від ліквідатора документів та проведення перевірки працівниками ГУ ДПС у Запорізькій області, не затверджувати ліквідаційний баланс банкрута та не приймати рішення про припинення провадження у справі про банкрутство ТОВ “Вінеф Менеджмент”.
          Частинами 1,3 ст.3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
          Згідно з ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі – Закон).
          На час відкриття провадження у даній справі про банкрутство набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
          Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". 
          Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом,   Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень   Господарського процесуального кодексу України   та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Органи державної податкової служби, зокрема, мають право проводити перевірки платників податків в порядку, встановленому цим Кодексом (п.п 20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України).
          Згідно з п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, документальною позаплановою перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків, зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються у бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
          Позапланова виїзна перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків (пп. 78.1.7 п. 78.1 ст.78 Податкового кодексу України).
          Відповідно до п.78.4. ст.78 Податкового кодексу України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
          Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу від 08.06.2023 року №933-п   ГУ ДПС України у Запорізькій області було вирішено провести документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ “Вінеф Менеджмент” з 08.06.2023 тривалістю 5 робочих днів; з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 08.07.2020 року по 14.06.2023 року, валютного законодавства за період з 08.07.2020 року по 14.06.2023 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 08.07.2020 року по 14.06.2023 року, іншого законодавства за період з 08.07.2020  року по 14.06.2023 року.
          Між тим, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
          Так, відповідно до пункту 42.2. статті 42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
          Згідно з п. 81.1. ст. 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
          Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених Податковим кодексом України, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
          Працівниками податкового органу за результатами виїзду за адресою боржника було складено Акт №547 від 08.06.2023 “Про неможливість проведення перевірки у зв`язку з відсутністю підприємства (посадових осіб платника податків або його законних (уповноважених) представників за податковою адресою”.
          Зі змісту вказаного акту вбачається, що посадовими особами ГУ ДПС України у Запорізькій області було здійснено вихід на податкову адресу ТОВ “Вінеф Менеджмент” з метою вручення посадовим особам наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки від 08.06.2023 №933-п та направлень на перевірку. В результаті виходу встановлено, що підприємство та посадові особи ТОВ “Вінеф Менеджмент” за податковою адресою відсутні, у зв`язку з чим вручити копію наказу, ознайомити з направлення посадових осіб та розпочати перевірку неможливо.
          Відповідно до п 82.2. ст. 82 Податкового кодексу України тривалість перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, не повинна перевищувати 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - 5 робочих днів, для фізичних осіб - підприємців, які не мають найманих працівників, за наявності умов, визначених в абзацах третьому - восьмому цього пункту, - 3 робочі дні, інших платників податків - 10 робочих днів.
          Податковий кодекс визначає строки, на які може бути продовжена перевірка. Продовження перевірки оформлюється окремим наказом, та вручається згідно зі ст. 42 Податкового кодексу України.
          Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 10 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - не більш як на 2 робочих дні, інших платників податків - не більш як на 5 робочих днів.
          Відповідно до наказу ГУ ДПС України у Запорізькій області від 08.06.2023 № 933-п документальна позапланова виїзна перевірка мала бути проведена з 08.06.2023 тривалістю 5 робочих днів.
          Із клопотанням про спонукання ліквідатора вчинити певні дії та надати інформацію податковий орган звернувся до суду першої інстанції 04.09.2023 р., тобто після закінчення п`ятиденного строку, встановленого для проведення позапланової документальної перевірки відповідно до наказу від 08.06.2023 № 933-п.
          Відповідно до п. 82.4. ст. 82 Податкового кодексу України, проведення документальної планової та позапланової перевірки платника податків, крім платника податків - суб`єкта малого підприємництва, може бути зупинено за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що оформляється наказом, копія якого не пізніше наступного робочого дня вручається платнику податків чи його уповноваженому представнику під розписку або надсилається платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, з подальшим поновленням її проведення на невикористаний строк.
          Всупереч наведеному, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про вчинення контролюючим органом передбачених Кодексом дій для встановлення адреси боржника, належного та завчасного надіслання на його адресу наказу про проведення перевірки та проведення самої перевірки, зупинення чи продовження строку проведення перевірки. 
          Як вже було зазначено, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки. 
          Колегія суддів зауважує, що невиявлення боржника або його посадових осіб за його місцезнаходженням не звільняє контролюючий орган від обов`язку здійснення повідомлення платника податків про проведення перевірки шляхом надіслання поштою відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення.
          До поданого до суду клопотання Головним управлінням ДПС у Запорізькій області додано копію листів від 09.06.2023 та докази їх направлення на адресу керівника боржника  та розпорядника майна боржника - арбітражного керуючого Клименка О.Ю., в яких податковий орган просив надати документи фінансово-господарської діяльності для проведення позапланової документальної перевірки. 
          Доказів направлення керівнику боржника та розпоряднику майна наказу Головного Управління ДПС у Запорізькій області від 08.06.2023 № 933-п про проведення документальної позапланової виїзної перевірки матеріали справи не містять. 
          Отже, податковим органом не надано доказів вчинення всіх передбачених законодавством дій щодо завчасного повідомлення боржника про проведення документальної позапланової перевірки контролюючим органом та проведення такої перевірки, що підтверджується матеріалами справи.
          Водночас, згідно з умовами п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, обов`язок платника податків надати посадовим (службовим) особам контролюючого органу у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, виникає після початку самої перевірки.
          Крім того, на час прийняття податковим органом наказу від 08.06.2023 року № 933-п тривала судова процедура розпорядженням майном, що була введена на підставі ухвали суду від 26.04.2023 року, арбітражний керуючий Клименко О.Ю. виконував повноваження розпорядника майна, а відповідно до повноважень встановлених п. 10 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства розпорядник майна не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність боржника, крім випадків передбачених цим Кодексом.
          Так, відповідно до ч. 3 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, з введення процедури розпорядження майном, розпорядник майна зобов`язаний: розглядати заяви кредиторів з грошовими вимогами до боржника, що надійшли в установленому цим Кодексом порядку; вести реєстр вимог кредиторів; повідомляти кредиторів про результати розгляду їхніх вимог; вживати заходів для захисту майна боржника; проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника та становища на ринках боржника; виявляти (за наявності) ознаки фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства; скликати збори і комітет кредиторів та організовувати проведення їх засідань; надавати державному реєстратору в електронній формі через портал електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості, необхідні для ведення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у порядку, встановленому державним органом з питань банкрутства; надавати господарському суду та комітету кредиторів звіт про свою діяльність, а також здійснювати розкриття кредиторам інформації щодо фінансового стану боржника та ходу провадження у справі; не пізніше двох місяців з дня відкриття провадження у справі про банкрутство провести інвентаризацію майна боржника та визначити його вартість; за можливості проведення санації боржника розробити план санації боржника та подати його на розгляд зборам кредиторів; виконувати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
          Таким чином, розпорядник майна здійснює лише функції нагляду за дотриманням посадовими особами боржника вимог діючого законодавства України та не має можливості надати податковому органу будь - які документи фінансово-господарської діяльності та бухгалтерського обліку.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
          Частиною першою ст.81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати   докази     вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій   та   третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
          Отже суд може зобов`язати надати саме докази вчинення певних дій, чи витребувати докази за обґрунтованим клопотанням іншої сторони, а не зобов`язувати учасників справи  вчиняти певні дії.
          Тобто, до компетенції суду не входить спонукання розпорядника майна чи ліквідатора надавати податковим органам, документи щодо діяльності підприємства-боржника, у тому числі його ліквідаційний баланс та докази закриття розрахункових рахунків. Набувши статус учасника провадження у справі про банкрутство податковий орган отримує можливість знайомитися з матеріалами справи, у тому числі документами щодо фінансово- господарської діяльності боржника та звітом арбітражного керуючого.
          Також, норми Податкового кодексу України не наділяють контролюючий орган повноваженнями щодо звернення до суду із клопотанням чи позовом про зобов`язання платника податків надати необхідні для проведення перевірки документи чи забезпечити доступ до територій, приміщень (крім житла громадян) та іншого майна, що використовуються для провадження господарської діяльності.
          Таким чином, дослідивши докази, надані податковим органом на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, в контексті ст.74 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що до компетенції суду не входить зобов`язання ліквідатора надавати податковим органам документи щодо діяльності підприємства, яке ліквідується.
          Стосовно вимоги податкового органу про зобов`язання ліквідатора надати ліквідаційний баланс, слід зазначити, що ліквідаційний баланс як складова частина звіту ліквідатора по справі, подається на затвердження суду після завершення ліквідаційної процедури боржника. При цьому,  Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено ані складання ліквідаційного балансу на вимогу податкового органу, ані надання ліквідаційного балансу на вимогу податкового органу до завершення ліквідаційної процедури.
          З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області.
          Щодо апеляційної скарги Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області на ухвалу господарського суду від 21.09.2023 року в частині затвердження звіту ліквідатора і ліквідаційного балансу та закриття провадження у справі, колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 06.12.2023 року у справі №908/2502/22.
          Так, у справі №908/2502/22 Верховний Суд здійснив перегляд в касаційному порядку постанови Центрального апеляційного господарського суду від 13.09.2023 за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області, зокрема, в частині затвердження звіту ліквідатора і ліквідаційного балансу та закриття провадження у справі про банкрутство за відсутності у податкового органу статусу учасника провадження у цій справі про банкрутство. 
          Верховний Суд у постанові від 06.12.2023року у справі №908/2502/22 зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій, що ліквідатором в повній мірі виконані обов`язки з розшуку кредиторів банкрута та виявленню майна (активів) банкрута, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані докази у справі та не встановили фактичні обставини справи щодо того, що ліквідатором був здійснений аналіз первісної бухгалтерської документації боржника, а також, у оскаржуваних судових рішеннях відсутній аналіз дій ліквідатора щодо виявлення майна банкрута, що підлягає включенню до ліквідаційної маси та не досліджувалося те, чи вчинялися ліквідатором дії щодо пошуку нерухомого, рухомого майна банкрута і дебіторської заборгованості.
          Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          За приписами ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”,  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду,  є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт,  що містить відповідну норму права.  Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду,  враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
          Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
           Судом апеляційної інстанції у справі, що переглядається, встановлено, що ліквідатором подано до господарського суду для затвердження звіт про проведену роботу та ліквідаційний баланс, а також документи, що підтверджують проведену ліквідаційну процедуру.
          Так, під час здійснення ліквідаційної процедури арбітражний керуючий Клименко О.Ю., з метою виявлення та пошуку майна банкрута, направив запити до державних органів, які здійснюють реєстрацію та облік майна і майнових активів суб`єктів господарювання, на які отримав наступні відповіді:
- лист ГУ ДПС у Запорізькій області №29418/08-01-13-04-03 від 20.07.2023;
- лист Державної митної служби України №19/19-02-04/14/2699 від 30.06.2023;
- лист Південно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17.07.2023;
- лист Фонду державного майна України від 17.07.2023 №13/1-38-01414;
- лист Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 27.06.2023 №25601/3;
- лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Головного сервісного центру МВС від 27.06.2023 №31/8-2639;
- лист Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 08.08.2023 №08-08.1-06;
- лист Філії “Головний інформаційно-обчислювальний центр” Акціонерного товариства “Українська залізниця”  від 29.06.2023 №45/2383;
- інформацію з Єдиного реєстру боржників станом на 21.08.2023;
- інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 21.08.2023;
- інформацію щодо об`єктів права інтелектуальної власності; 
- реєстр цивільних повітряних суден України станом на 01.07.2023.
          Зазначені запити та отримані відповіді досліджені судом першої інстанції і долучені до матеріалів справи. 
          При цьому, господарським судом зазначено, що згідно з матеріалами справи та документами, що підтверджують проведену ліквідаційну процедуру, рухоме та нерухоме майно, земельні ділянки за боржником не зареєстровані, виконавчі документи на виконанні в органах ДВС не перебувають. Проведеною ліквідатором роботою встановлено, що майно банкрута, за рахунок якого можливо б було б погасити кредиторську заборгованість, відсутнє. У ліквідаційному балансі підприємства-банкрута відображено відсутність майнових активів.
          Встановивши наведені обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку, що ліквідатором в повній мірі виконані обов`язки з розшуку кредиторів банкрута та виявленню майна (активів) банкрута.
          Проте, колегія суддів вважає наведений вище висновок суду першої інстанції передчасним, виходячи з наступного.
          Відповідно до пункту 5 частини першої статті 90 Кодексу України з процедур банкрутства суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо затверджено звіт ліквідатора в порядку, передбаченому цим Кодексом.
          За змістом статті 65 Кодексу України з процедур банкрутства  звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс є підсумковими документами, які підтверджують належне проведення ліквідатором всіх необхідних заходів  ліквідаційної процедури, вчинення усіх необхідних дій щодо виявлення кредиторів та активів боржника, за результатами розгляду яких суд постановляє ухвалу про ліквідацію боржника та закриття провадження у справі.
          Отже, у поданому суду на затвердження звіті  ліквідатор зобов`язаний  зазначити повну інформацію щодо всіх вжитих ним заходів та  обґрунтувати їх достатність і вичерпність для досягнення мети ліквідаційної процедури, а  господарський суд  має перевірити висновки ліквідатора  та надати мотивовану оцінку повноті його дій у ліквідаційній процедурі.
          Кодексом України з процедур банкрутства передбачена певна сукупність дій, яку необхідно вчинити ліквідатору в ході ліквідаційної процедури та перелік додатків, які додаються до звіту ліквідатора і є предметом дослідження в судовому засіданні за підсумками ліквідаційної процедури, що проводиться за участю кредиторів (комітету кредиторів); подання звіту та ліквідаційного балансу здійснюється ліквідатором за наслідком всіх проведених ним дій в ході ліквідаційної процедури. Обов`язком ліквідатора є здійснення всієї повноти заходів спрямованих на виявлення активів боржника,  при цьому ні у кого не повинен виникати обґрунтований сумнів, щодо їх належного здійснення  (принцип безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі).
          На необхідності дотримання зазначеного принципу неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у  постановах від 08.05.2018 у справі № 904/5948/16, від 02.07.2019 у справі № 5011-46/1733-2012, від 12.09.2019 у справі № 914/3812/15, від 28.11.2019 у справі № 18/1971/12, від 27.02.2020 у справі № 910/21227/16, від 25.06.2020 у справі № 44/484-б, від 27.10.2020 у справі № 28/29-б-43/212-2012, від 02.09.2021 у справі № 910/3438/13, від 07.10.2021 у справі № 914/3812/15.
          Суд апеляційної інстанції зауважує, що  завданням ліквідатора у ліквідаційній процедурі  є не  проста  констатація  факту відсутності майна, а  дієвий і належний пошук майна банкрута.  Отже, під час ліквідаційної процедури, ліквідатор  має  здійснювати заходи  спрямовані  на пошук, виявлення і повернення майна, яке перебуває у третіх осіб.  Крім того, ліквідатор  має  здійснювати обґрунтовані і логічні дії, а  також  запити до відповідних органів,  з врахуванням минулої діяльності банкрута.  При цьому, кількість запитів  не є  критерієм  якості роботи ліквідатора.  Таким  критерієм  є наповнення ліквідаційної маси  (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 903/975/14, від 18.10.2022 у справі № 903/393/21, від 19.10.2022 у справі № 927/50/20).
          Проте,  суд першої інстанції наведеного повною мірою не врахував, фактично обмежившись у оскаржуваній ухвалі посиланням на твердження ліквідатора щодо невиявлення ним активів боржника, достатніх для задоволення вимог кредиторів.
          Водночас, згода господарського суду з висновком ліквідатора про відсутність активів боржника для задоволення вимог кредиторів мала б ґрунтуватися не лише на зазначенні переліку запитів, надісланих для виявлення майна боржника, але й на оцінці повноти проведеного ліквідатором аналізу відомостей з офіційних джерел у сукупності із іншими заходами з виявлення активів боржника та аналізу його господарської діяльності, чого зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається.
          Колегія суддів акцентує, що звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, як підсумкові документи, що подаються ліквідатором господарському суду в зв`язку з закінченням ліквідаційної процедури,  /не можуть бути затверджені господарським судом за відсутності доказів аналізу ліквідатором первісної бухгалтерської документації боржника,  а також, за відсутності аналізу судом дій ліквідатора  щодо виявлення майна банкрута, що підлягає включенню до ліквідаційної маси, а також, його дій щодо пошуку нерухомого, рухомого майна банкрута і дебіторської заборгованості /(див.  постанови Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № Б-39/134-10, від 26.07.2018 у справі № 904/9631/15,  від 27.10.2020 у справі № 28/29-б-43/212-2012, від 29.11.2022 у справі № 902/839/16).
          Відповідно до  статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства на арбітражного керуючого, серед іншого, покладено обов`язок  проводити аналіз  фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника та становища на ринках боржника та подавати результати такого аналізу до господарського суду разом з документами, що підтверджують відповідну інформацію.
          За змістом статі 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; аналізує фінансовий стан банкрута, складає висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення; формує ліквідаційну масу; заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
          У пункті 1  Порядку проведення аналізу фінансово-господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.09.2020 № 3105/5, визначено, що арбітражний керуючий проводить такий аналіз згідно з Методичними рекомендаціями щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затвердженими наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 № 14 (у редакції наказу Міністерства економіки України від 26.10.2010 № 1361).
          За змістом цих рекомендацій під час оцінки фінансово-господарського стану підприємств, виявлення ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, серед іншого, обов`язковому аналізу підлягають фінансово-господарські договори боржника, укладені за попередні три календарні роки, у тому числі ті, виконання яких призвело до збільшення кредиторської заборгованості, на предмет доцільності їх укладення, умов і наслідків їх виконання/невиконання для боржника.
          Тому, звіт ліквідатора за результатами ліквідаційної процедури та/або доданий до звіту аналіз фінансово-господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства має містити не тільки твердження про відсутність таких ознак, але й змістовне обґрунтування висновків та повноти проведеного аналізу за критеріями, визначеними у Методичних рекомендаціях від 19.01.2006 №14.
          Всупереч наведеному, ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Клименко О.Ю. не здійснено аналіз фінансово-господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, тощо. Крім того, ліквідатором не надано належних доказів здійснення пошуку майнових активів боржника через проведення сукупного аналізу даних бухгалтерського обліку, договірної бази та інформації з локальних облікових систем за місцезнаходженням банкрута у поєднані з відомостями єдиних електронних баз даних з обліку майна, майнових прав та правочинів, зареєстрованих/вчинених на всій території країни, зокрема: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, Державного реєстру правочинів, Державного земельного кадастру тощо.
          Крім того, апеляційний господарський суд враховує, що невід`ємним критерієм дотримання принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі є з`ясування усіх необхідних обставин для вирішення питання покладення на винних осіб субсидіарної відповідальності за доведення боржника до банкрутства (постанова Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №914/3812/15).
          Можливістю подання в межах справи про банкрутство заяви до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства, наділений виключно ліквідатор банкрута, на якого покладено виявлення ознак доведення до банкрутства юридичної особи - боржника.
          Субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно-правовим видом відповідальності, який за заявою ліквідатора покладається на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника при наявності підтвердження вини вказаних осіб у доведенні юридичної особи (боржника у справі про банкрутство) до стану неплатоспроможності. Для застосування такої відповідальності необхідним є встановлення судом складових елементів господарського правопорушення як об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона правопорушення.
          Ліквідатор за наявності ознак банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, для забезпечення реалізації принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі, подає таку заяву (про покладення субсидіарної відповідальності) не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів ліквідаційної маси та розрахунків з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі при наявності обставин недостатності повного погашення кредиторської заборгованості банкрута (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №922/2391/16, від 02.09.2020 у справі №923/1494/15, 24.02.2021 у справі №902/1129/15(902/579/20), від 23.06.2022 у справі №904/3551/20).
          Першочерговою метою застосування механізму субсидіарної відповідальності є створення для кредиторів у межах справи про банкрутство додаткових гарантій захисту їх прав, законних інтересів та задоволення вимог, що відповідає загальній меті процедур банкрутства та кореспондується з обов`язком здійснення ліквідатором всієї повноти передбачених законом повноважень і заходів спрямованих на досягнення цієї мети у ліквідаційній процедурі.
          Неповнота з`ясування ліквідатором обставин, з якими пов`язана можливість покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на третіх осіб, свідчить про нездійснення ліквідатором всієї повноти заходів спрямованих на виявлення активів для задоволення вимог кредиторів (постанова Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №904/3551/20).
          Поданий на затвердження звіт ліквідатора з додатками має включати обґрунтовані висновки щодо наявності/відсутності підстав покладення на відповідних осіб субсидіарної відповідальності за доведення боржника до банкрутства, підтвердженні як аналізом фінансового становища банкрута, так і безпосереднім дослідженням підстав виникнення заборгованості боржника перед кредиторами у справі про банкрутство та сукупності правочинів, інших юридичних дій, здійснених під впливом винних осіб, а також їх бездіяльності, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.
          Під час затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу висновки ліквідатора щодо відсутності підстав покладення субсидіарної відповідальності на пов`язаних з боржником осіб підлягають перевірці господарським судом на предмет їх правомірності, повноти та обґрунтованості, із наведенням відповідної мотивованої оцінки в ухвалі суду за результатами розгляду звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.
          Звіт ліквідатора за результатами ліквідаційної процедури не містить обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для покладення субсидіарної відповідальності на третіх осіб.
          Матеріали справи також не містять наказів про  призначення керівництва банкрута, передачі майна тощо. 
          Ліквідатор до господарського суду із клопотанням про витребування відповідних документів від керівника та засновника боржника не звертався, хоча в силу приписів ст.ст.12, 61 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий наділений відповідним правом.
          Наведені обставини свідчать про те, що ліквідатором не вжито достатніх заходів для з`ясування питання наявності/відсутності фактичних підстав для притягнення керівника, засновників (учасників) боржника до субсидіарної відповідальності.
          Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що висновки місцевого господарського суду про те, що ліквідатором в повній мірі виконані обов`язки з розшуку кредиторів банкрута та виявленню майна (активів) банкрута є передчасними та такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки  зроблені без повного та всебічного дослідження всіх суттєвих обставин справи, без з`ясування виконання ліквідатором всіх передбачених  Кодексом України з процедур банкрутства  заходів щодо проведення ліквідаційної процедури, неврахування судом усталеної правової позиції Верховного Суду щодо застосування принципів безсумнівності повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі та судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, а тому відсутні законні підстави для затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, ліквідацію боржника із наступними процесуальними наслідками, закриття провадження у справ.
          З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд доходить до висновку, що ухвалу господарського суду в частині затвердження звіту ліквідатора і ліквідаційного балансу та закриття провадження у справі не можна визнати такою, що відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону, тому вона підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції на стадію ліквідаційної процедури.
          При цьому, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що 19.01.2024 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного підприємства “Амтер 21”, в якій заявник повідомив, що Приватне підприємство “Амтер 21” не здійснювало жодних господарських операцій з боржником у даній справі – Товариством з обмеженою відповідальністю “Вінеф Менеджмент” та з огляду на відсутність дебіторської заборгованості ТОВ “Вінеф Менеджмент” перед ПП “Амтер 21”, останнє не може виступати кредитором у цій справі.   
          З підстав наведеного та керуючись ст.236, п. 3 ч. 1 ст. 264, ст.ст.269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 
                                                        ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Івано-Франківської митниці на ухвалу господарського суду Запорізької області від 21.09.2023 у справі № 908/2835/22 – закрити.
          Апеляційну скаргу Державної податкової служби України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити частково.
          Ухвалу господарського суду Запорізької області від 21.09.2023  у справі №908/2835/22 скасувати в частині затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу; закриття провадження у справі. В решті ухвалу господарського суду залишити без змін.
          Справу №908/2835/22 надіслати до господарського суду Запорізької області для розгляду на стадію ліквідаційної процедури.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку з урахуванням приписів ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства.
          Постанова складена у повному обсязі 06.02.2024 року.

          Головуючий суддя                                                                    Т.А.Верхогляд 

          Суддя                                                                                               Ю.Б.Парусніков

               Суддя                                                                                             В.Ф.Мороз