ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року 
м.Черкаси   

Справа № 711/5442/23		
Провадження № 22-ц/821/421/24		
категорія:  310020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – Василенко Л.І.,
суддів: Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.,

позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Корнієнко Марини Сергіївни на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину, у складі головуючого судді Позарецької С.М.,

в с т а н о в и в :

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 800 грн щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 11.08.2023 до повноліття дитини.
Рішення суду про стягнення аліментів в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги адвоката у розмір 3 000 грн.
В іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2023 року заяву  ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
В іншій частині відмовлено.
Додаткове рішення мотивовано тим, що витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн , є доведеними належними та допустимим доказами, та узгоджуються із складністю справи, яка відноситься до малозначних, види виконаних робіт та наданих послуг, які визначені у детальному звіті робіт (наданих послуг) у цій справі.
Крім того, суд врахував доводи сторони позивача, які викладені позивачем та її представником в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат. 
Також, суд врахував той факт, що розмір таких витрат у розмірі 3 000 грн є справедливим, не завищеним і співмірним з тим обсягом наданих послуг (виконаних робіт), що дає підстави для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Корнієнко М.С., не погоджуючись із оскаржуваним додатковим рішенням, вважаючи його необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила змінити додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2023 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, в іншій частині додаткове рішення залишити без змін. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено орієнтовну суму понесених витрат пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 30 000 грн.
Після завершення розгляду справи та ухвалення рішення, скаржнику було виставлено рахунок на оплату послуг, наданих Адвокатським об`єднанням, відповідно рахунку , вартість яких становить 31 675,80 грн.
Вказує, що зважаючи на те, що позовна заява була задоволена частково, відповідачем було заявлено до стягнення з позивача частину понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 19 488,94 грн, відповідно до розміру задоволених вимог. Проте, враховуючи предмет спору, який стосується інтересів дитини , відповідач свідомо зменшив заявлену суму витрат на правничу допомогу до 10 000 грн.
Однак, не зважаючи на подання належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які в повному обсязі підтверджують понесені скаржником витрати на правничу допомогу, судом першої інстанції було безпідставно суттєво зменшено суму витрат, які були стягненні з позивача на його користь.
На переконання скаржника, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме – ст. 6 Конвенції.
Скаржник вказує, що він виконав свій процесуальний обов`язок щодо доказування реальності, необхідності та обґрунтованості понесених ним витрат на правничу допомогу і наголошує, що суд визнав встановленим факт понесення витрат у заявленому розмірі.
Вважає, що за правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про необхідність суттєвого (70 %) зменшення суми судових витрат, які підлягають стягненню з позивача на користь скаржника.
Наголошує, що заявлена до стягнення сума судових витрат не перевищує суму, заявлену у попередньому (орієнтовному) розрахунку, а тому підстави для застосування вказаної вище норми – відсутні.
Крім того, позивач не довела неспівмірність розміру заявленої до стягнення суми судових витрат.
08 лютого 2024 на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Голубчик І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2023 року залишити без змін, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Також зазначив, що при ухваленні рішення судом було враховано практику Європейського суду та Верховного Суду, а також оскаржуване рішення прийняте виходячи з принципів рівності і справедливості сторін й законно задоволено вимоги сторін про стягнення судових витрат та його розподілу.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).
Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Згідно ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках зазначала про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і лосновоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас ч. 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Із матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначив, що ним понесені витрати на правову допомогу, орієнтовна сума, яких становить 30 000 грн, а також вказав, що зазначена сума судових витрат буде уточнена та подані відповідні докази понесення судових витрат відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
20 листопада 2023 року через засоби поштового зв`язку, після винесення судом першої інстанції рішення у даній справі, представником ОСОБА_2 – адвокатом Корнієнко М.С. подана заява про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
До вказаної заяви надано Договір про надання правової допомоги № 4308/01-2023 від 21 червня 2023 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Астерс» та ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; довідку від 17.11.2023, з якої вбачається, що з ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 4308/01-2023 від 21.06.2023, відповідно до п. 6.4 Договору, погодинні ставки фахівців фірми складають гривневий еквівалент – 100 - 700 євро; звіт про надані юридичні послуги та понесені витрати від 20.11.2023; рахунок від 20.11.2023 на суму 31 676,80 грн. 
Надані адвокатом Корнієнко М.С. документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі N 143/173/19 (провадження N 61-16088св19).
Позивач у судовому засіданні, пославшись на завищення розміру заявлених витрат, їх неспівмірність із категорією справи (стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину), що розглядається, її складність та перелік наданих послуг, не взяття до уваги судом ряду доказів долучених до відзиву, укладання договору з АО, заперечувала проти стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому відповідачем розмірі, визнавши витрати на правничу допомогу лише у розмірі 3 000 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви та стягуючи з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн, місцевий суд виходив із урахування складності даної справи, яка відноситься до малозначних, видів виконаних робіт та наданих послуг, які визначені у детальному звіті робіт (наданих послуг) у цій справі, а також доводів сторони позивача, яка мотивовано заперечувала проти їх стягнення у визначеному відповідачем розмірі, та дійшов обґрунтованого висновку, що розмір витрат у розмірі 3 000 грн є справедливим, не завищеним і співмірним з тим обсягом наданих послуг ( виконаних робіт).
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
Посилання адвоката в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано, що інша сторона має право на відповідні заперечення проти заявлених вимог (стягнення витрат на правничу допомогу), що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу однієї із сторін без відповідних дій з боку такої сторони та, що не було враховано висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021у справі № 750/2055/20 та постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19, не приймаються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19 лютого 2020 року: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».
Таким чином, суд зазначив, що у питанні визначення розподілу судових витрат судді мають виступати виключно як арбітри та надавати оцінку доказам та доводам, що наводяться сторонами. Вирішення питання про розподіл судових витрат судом на власний розсуд може бути підставою для оскарження такого рішення.
       У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У зазначеній вище постанові Верховний Суд зменшив розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи.
В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо, зокрема заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Висновки суду першої інстанції не суперечать приведеним висновкам викладеним у постановах Верховного Суду. 
Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не впивають на законність додаткового рішення суду.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі додаткове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення – залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 – адвоката Корнієнко Марини Сергіївни – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2023 року – залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко