РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/20980/23
Провадження № 22-ц/4815/94/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючий: суддя Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О. Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Мороз А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи Департамент соціальної політики Рівненської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що він є єдиною особою, що здійснює постійний сторонній догляд на безоплатній основі за ОСОБА_3 , для отримання прав та обов`язків, визначених Законами України «Про соціальні послуги» та у майбутньому «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`України.
Ухвалою Рівненського міського суду від 30 жовтня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи Департамент соціальної політики Рівненської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Роз`яснено заявнику ОСОБА_1 його право на звернення до суду в порядку позовного провадження.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявник до досягнення 27-річчя (11.07.2024) не підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних. Крім того на момент розгляду справи строк загальної мобілізації завершувався 16 листопада 2023 року. Таким чином будь-які правовідносини з ТЦК та СП щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації відсутні, підстав звертатись до ТЦК та СП з питань щодо відстрочки від призову під час мобілізації немає, правового спору з цього приводу не убачається.
Також зазначає, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, при цьому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує. Тому неправильним є висновок суду про те, що існування у майбутньому спору щодо відстрочки від призову за мобілізацією є підставою для вирішення його в порядку адміністративного судочинства.
Просить скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом розгляду у цій справі є встановлення в порядку окремого провадження факту, що має юридичне значення. Зокрема заявник просить встановити факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснює постійний сторонній догляд на безоплатній основі за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - особою похилого віку, яка досягла 80 річного віку та за висновком ЛКК потребує такого догляду, і інші особи, які можуть здійснювати сторонній догляд на безоплатній основі відсутні.
Від встановлення даного факту залежить виникнення у нього прав та обов`язків, визначених Законом України «Про соціальні послуги» та у майбутньому Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 
Згідно із преамбулою Закону України «Про соціальні послуги», цей Закон визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.
Статтею 1 Закону України «Про соціальні послуги» визначено, що надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, включені до розділу "Надавачі соціальних послуг" Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, а отримувачі соціальних послуг - це особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги.
Згідно з ч. 6 статті 13 вказаного Закону, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: особами з інвалідністю I групи; дітьми з інвалідністю; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Відтак саме нормами Закону України «Про соціальні послуги» врегульовано питання оформлення статусу особи щодо надання соціальних послуг фізичною особою не на професійній основі. Тобто існує позасудовий порядок встановлення юридичного факту і у зв`язку з чим відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України факт, який просить встановити заявник, не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні.
За змістом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суд повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суд мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.
За змістом частини першої статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Отже, цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.
Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.
Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.
Вимоги ОСОБА_1 , пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, від чого в подальшому залежить виникнення у нього прав та обов`язків, визначених Законом України «Про соціальні послуги», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Тож за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за поданою заявою, однак передчасно і помилково вказав, що з поданої заяви вбачається спір про право, а тому повинен був відмовити у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
При цьому заявнику необхідно роз`яснити, що спірне питання підлягає вирішенню у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури, а в разі незгоди із рішенням відповідального органу державної влади він має право звернутися до відповідного адміністративного суду із позовом в порядку адміністративного судочинства.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виключивши із резолютивної частини абзац другий. 
Роз`яснити заявнику, що встановлення постійного догляду за особою вирішується уповноваженим органом у сфері надання соціальних послуг, а в разі незгоди із рішенням цього органу він має право звернутися до відповідного адміністративного суду із позовом в порядку адміністративного судочинства.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                 Боймиструк С.В.

Судді:                                                                         Гордійчук С.О.

                                                                               Шимків С.С.