КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
30 січня 2024 року                                                                          м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/8551/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4296/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
    суддів - Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2023 року представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» - Грибанов Д.В. звернувся  до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що 09 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 09336-02/2022. Зазначений кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Вказував, що 08 грудня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів » укладено договір факторингу № 08122022. Відповідно до умов договору факторингу, а також відповідно до реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року в розмірі 42 840,00 грн., з яких: 15 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 27 840,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Звертав увагу, що з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, не здійснила жодного платежу на погашення заборгованості, просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № 09336-02/2022 в розмірі 42 840,00 грн., з яких: 15 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 27 840,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; та стягнути судові витрати  (а.с. 2-4).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 38-40).
Не погодившись з рішенням районного суду, 01 листопада 2023 року генеральний директор ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» Ревунов Р.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с. 44-47).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Враховуючи, що підставою відмови в задоволенні позову є ненадання позивачем ряду доказів, зокрема доказу перерахування кредитних коштів за кредитним договором відповідачу, вважає, що суд першої інстанції мав  перед відкриттям провадження у справі залишити позовну заяву ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» без руху та надати можливість для усунення недоліків шляхом подачі відповідних доказів, відсутність яких стала підставою відмови в задоволенні позовних вимог. Проте, судом першої інстанції не досліджено повною мірою дотриманість позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме наявність доказів перерахування кредитних коштів відповідачу. Звертав увагу, що відповідачем будь-яких заперечень стосовно позовних вимог не подавалось. Вважає, що судом першої інстанції порушено право позивача на доступ до правосуддя, адже судом не роз`яснено позивачу необхідність надання доказів щодо перерахування кредитних коштів за кредитним договором та не попереджено про наслідки не подання таких доказів.
Крім того, вказував, що відсутність доказів щодо перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов вказаного кредитного договору в даній справі не може слугувати підставою відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки це може бути підставою для розірвання договорів. Договори в судовому порядку не розірвані, недійсними не визнавалися, а відтак діє презумпція правомірності правочину. Також вказував, що не визнані недійсними і договори факторингу. Вважає, що доводи суду щодо ненадання кредитних коштів відповідачу спростовуються наявною в матеріалах справи копією кредитного договору № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року, який є дійсним в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. Вказаний правочин підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.
Також, не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Апелянт зазначав, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано копії кредитного договору, договору факторингу з додатками та розрахунок заборгованості за кредитним договором, який відповідач не спростував належними доказами Вважав, що відмовляючи в позові з підстав недоведеності розміру заборгованості, суд першої інстанції фактично ухилився від вирішення спору по суті. Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року в справі № 911/19/19 в яких зазначено, «якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок, при цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контророзрахунок». Звертав увагу, що будь-яких заперечень з боку відповідача щодо позовних вимог, суми заборгованості висловлено не було. Вважає, що за відсутності будь-яких спростувань з боку відповідача та за відсутності будь-яких контррозрахунків, зазначена заборгованість підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості за кредитним договором та копіями кредитного договору, в яких відображаються всі істотні умови договору. 
Також, апелянт посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, згідно яких «заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд в будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, а незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі». Проте, зазначав, що суд першої інстанції встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону з урахуванням та наданням оцінки всіх наявних доказів у справі, зокрема розрахунком заборгованості та договорами, які в силу приписів ст. 204 ЦК України є дійсними (а.с. 44-47).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
 
Судом встановлено, що 09 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 09336-02/2022, за умовами якого товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 15000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності (далі - кредит), а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 10 березня 2022 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 365,0 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,00 % (процентів) на добу (а.с. 5-6).
В Додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 09336-02/2022 зазначено графік платежів, згідно якого загальна вартість кредиту разом з процентами за користування кредитом складає 19 500,00 грн. (а.с. 7).
08 грудня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» укладено договір факторингу № 08122022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ»» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 9-11).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 08122022 від 08 грудня 2022 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 09336-02/2022 в розмірі 42 840,00 грн., з яких: 15 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 27 840,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 13).
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року за період з 08 грудня 2022 року по 31 травня 2023 року, згідно з яким у ОСОБА_1 наявний залишок заборгованості по тілу кредиту у розмірі 15 000,00 грн. та залишок заборгованості по відсоткам у розмірі 27 840,00 грн. (а.с. 14).
 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в повному обсязі, виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів за договором № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року (первинних бухгалтерських документів). Наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такий розрахунок не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем.
Колегія суддів погоджуєтьсяз такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Так, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 09336-02/2022, за умовами якого товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 15 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності (далі - кредит), а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с. 5-6).
Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону ОСОБА_1 (а.с. 5-6).  
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що вказаний кредитний договір був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 , на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатор відповідача, що і є її безпосереднім підписом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження наявності у відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 42 840,00 грн. позивачем було надано копії договору про надання фінансового кредиту № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року, договору факторингу № 08122022 від 08 грудня 2022 року, витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 08122022 від 08 грудня 2022 року , а також розрахунок заборгованості за кредитним договором № 09336-02/2022 від 09 лютого 2022 року.
Разом з тим, позивачем не було надано жодного доказу, який би підтвердив факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним фінансовим документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений не може бути доказом наявності заборгованості, на якому наполягає позивач.
Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, матеріали справи не містять.
Колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги щодо чинності кредитного договору, умови якого не були оскаржені позичальником, проте, такі доводи висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог не спростовують.
Крім того, за змістом ст.ст. 76, 77, 80 ЦПК України сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що судом першої інстанції було порушено право позивача на доступ до правосуддя, з посиланням на те, що суд не попередив позивача про наслідки неподання доказів на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів, про необхідність якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» могло не знати.
ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є позивачем у справі, а відтак з огляду на положення ст.ст.12, 13 ЦПК України мав об`єктивну можливість надати докази до районного суду. При цьому, відсутність доказів не є підставою залишення позовної заяви без руху, а тому, колегія суддів відхилила відповідні доводи апелянта.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу із запереченнями проти викладених позивачем обставин, зустрічних доказів саме по собі не свідчить про визнання відповідачем обставин, на які посилається позивач, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими.
Таким чином, неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях, а доводи апеляційної скарги, що відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості та не доводив відсутність боргу, з посиланням на правові позиції Верховного Суду в постановах від 02 жовтня 2020 року в справі № 911/19/19, від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц, не ґрунтуються на вимогах ст. 12, 13 ЦПК України та відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог за їх обґрунтованістю та доведеністю.
З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          В.М. Ратнікова

І.М. Рейнарт