ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/537/24 Справа № 216/6094/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/6094/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Шумило І.В.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року, яка постановлена  суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 вересня 2023 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2023 року ОСОБА_1  звернуся до суду із заявою про забезпечення позову  ОСОБА_1   до  ОСОБА_2  про стягнення боргу за борговою розпискою, шляхом заборони ОСОБА_2 вчинення дій, з відчуження нерухомого майна та накладення арешту на всі грошові кошти, які знаходяться в банківських установах.
 Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, тому незабезпечення позову призведе до ускладнення або зробить неможливим виконання рішення суду у вказаній цивільній справі у разі задоволення позовних вимог позивача, та призведе до невідворотних наслідків у вигляді неповернення боргу, внаслідок чого права заявника будуть порушені.
Просив суд: вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони проведення будь-яких дій, що пов?язані з відчуженням (купівля-продаж, даруваня, застава та інше) майна, що належить ОСОБА_2 у вигляді:
- квартира, загальною площею 73,4 кв.м., житлова площа 36,6 квм., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 
- будинок, загальною площею 22,7 кв.м., житова площа 16,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 
- будинок, загальною площею 21,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 
- будинок, загальною площею 22,3 кв.м., житлова площа 22,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 
- будинок, загальною площею 21,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 
- будинок, загальною площею 74,6 кв.м., житлова площа 33,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 
- будинок, загальною площею 58,1 кв.м., житлова площа 50,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 
- земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:08:526:0145, площею 0,05 га
- земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:08:526:0146, площею 0,05 га
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1147, площею 0,07 га
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1146, площею 0,06 га
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1145, площею 0,07 га.
Накласти арешт на всі грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на всіх рахунках ОСОБА_2 (крім рахунків на які законом заборонено накладати арешт), інформація про які буде виявлена в процесі виконаня ухвали суду про забезпечення позову.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року в задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення його заяви про забезпечення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що ціна позову становить 10 996 159,50 грн, тобто сума є істотною та забезпечення позову у даному випадку є доцільним. Наполягає на тому, що ним надано належні докази щодо права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, на яке він просить накласти арешт, а висновок суду щодо відсутності таких доказів є помилковим. Також, вказує, що інформація про рахунки відповідача ОСОБА_2 є конфіденційною, а тому позивач не може надати суду таку інформацію, однак накладення арешту на всі рахунки, які будуть виявлені під час виконання ухвали суду про забезпечення позову, не суперечить чинному законодавству України.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та про причини своєї неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розглядові справи.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Згідно ч. 2, 3 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Згідно частини  8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Статтею 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників справи повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи та визначено, що якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Як слідує з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було, у встановленому Законом порядку, направлено на адресу місця проживання відповідача ОСОБА_2 (а.с. 11) судове повідомлення про призначення справи до розгляду на 10 годину 50 хвилин 20 грудня 2023 року та на 09 годину 20 хвилин 16 грудня 2024 року.
Разом з тим, поштові відправлення на ім`я відповідача ОСОБА_2 повернулися до суду із відміткою відділення поштового зв`язку про «відсутність адресата», що вважається належним врученням судового повідомлення.
Виходячи з вищенаведених норм   Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_2 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рясного В.Д., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.  
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній не надав переконливих доказів того, що нерухоме майно, відносно якого слід заборонити проведення будь-яких дій (відчуження) належить саме відповідачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відсутні докази належності ОСОБА_2 банківських рахунків, відкритих у банківських установах України на його ім`я. 
Проте, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції не ґрунтується на обставинах справи та нормах процесуального закону виходячи з такого.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.
Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов?язань за борговою розпискою.
Належність відповідачу нерухомого майна, наведеного позивачем та на яке він просить накласти арешт доводилася позивачем шляхом надання Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої відносно ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції не надав належної оцінки вищенаведеним обставинам.
Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відмову у забезпечення позову.
Так, забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо стягнення боргу.
У відповідача ОСОБА_2 , як у власника нерухомого майна, є можливість вільно розпорядитися цим майном під час судового розгляду справи, якщо не вжити заходи забезпечення позову. А тому, враховуючи ціну позову, обґрунтованими є побоювання позивача ОСОБА_1 про реальні ризики, оскільки, у разі задоволення позову, відповідач може ухилитися від виконання рішення суду, й неможливо буде відновити права позивача щодо стягнення із відповідача грошової суми.
На переконання колегії суддів, адекватним  та достатнім заходом забезпечення даного позову, який у повній мірі забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та не призведе до порушення прав ОСОБА_2   на користування належним майном, буде заборона відчуження цього майна.
Немає підстав вважати, що застосування таких заходів призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, зважаючи на те, що нерухоме майно залишається в його власності, а можливість відчужити це майно обмежується лише на певний час.
Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Отже, заява про забезпечення позову, шляхом заборони проведення будь-яких дій, що пов?язані з відчуженням (купівля-продаж, даруваня, застава та інше) майна, що належить ОСОБА_2 , є обгрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту в тому числі на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Як роз`яснено у пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі № 320/3560/18, від 02.08.2019 року у справі № 915/538/19 та від 06.11.2018 року у справі № 923/560/17.
Оскільки, заявником ОСОБА_1 не надано суду відомостей щодо рахунків ОСОБА_3 , вимоги заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на всі грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на всіх рахунках ОСОБА_2 (крім рахунків на які законом заборонено накладати арешт), інформація про які буде виявлена в процесі виконаня ухвали суду про забезпечення позову, задоволенню не підлягають.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні, знайшли своє підтвердження при розгляді справи.
Відтак, ухвала суду першої інстанції постановлена із названими порушеннями, а тому, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, вона підлягає скасуванню із ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову відповідно до ст.ст. 149-154 ЦПК України.
Питання щодо відшкодування судових витрат не може бути вирішено судом апеляційної інстанції, оскільки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, питання про розподіл судових витрат у справі суд вирішує під час ухвалення рішення, у зв`язку з чим питання про розподіл судового рішення в даній справі буде вирішено судом першої інстанції під час ухвалення рішення по суті.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року - скасувати та постановити нову ухвалу.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою – задовольнити частково.
Заборонити відповідачу  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) НОМЕР_1 , проведення будь-яких дій, що пов?язані з відчуженням (купівля-продаж, даруваня, застава та інше) наступного нерухомого майна:
- квартира, загальною площею 73,4 кв.м., житлова площа 36,6 квм., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- будинок, загальною площею 22,7 кв.м., житова площа 16,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- будинок, загальною площею 21,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- будинок, загальною площею 22,3 кв.м., житлова площа 22,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- будинок, загальною площею 21,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 1/2 частина будинку, загальною площею 74,6 кв.м., житлова площа 33,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; 
- будинок, загальною площею 58,1 кв.м., житлова влоща 50,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;
- земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:08:526:0145, площею 0,05 га;
- земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:08:526:0146, площею 0,05 га;
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1147, площею 0,07 га;
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1146, площею 0,06 га;
- земельна ділянка кадастровий номер 1221884700:03:001:1145, площею 0,07 га.
В задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Повне судове рішення складено 16 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: