ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2024 року
м. Київ
справа № 466/5349/22
провадження № 61-16161св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 нарішення Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді Ковальчук О. І.                      від 22 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., від 30 жовтня        2023 року.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
1.           У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувсядо суду з позовом до
 ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.
2.           Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва від 25 липня 2014 року на праві приватної власності з 16 березня 2016 року належить квартира АДРЕСА_1 .
3.           28 травня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Як чоловік відповідачки, він надав згоду на реєстрацію її місця проживання у квартира АДРЕСА_1 . 06 липня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала своє фактичне місце проживання у зазначеній квартирі та користується цим житловим приміщенням.
4.           Позивач вказував, що до цього відповідачка була зареєстрована разом з матір`ю у чотирикімнатній квартирі за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Мати відповідачки - ОСОБА_3 мала намір оформити субсидії щодо комунальних послуг на своє житло, а тому попросила дати згоду на перереєстрацію ОСОБА_2 у його житлі, на що він погодився. Таким чином, мета перереєстрації місця проживання відповідачки фактично зумовлена бажанням батьків відповідачки заощадити грошові кошти, не сплачуючи у повному обсязі за комунальні послуги. 
5.            ОСОБА_1 посилався на те, що сімейне життя між сторонами не склалося, а тому 01 вересня 2021 року він змушений був виселитися із своєї квартири. Він не має сталого місця проживання у м. Львові та мусив проживати у свого товариша, але продовжував нести витрати з утримання своєї квартири.
6.           Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня
2022 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 466/2113/22). Спільних дітей та спільно нажитого майна у подружжя немає.
7.            ОСОБА_1 також зазначав, що наразі проживає та веде спільне господарство із своєю нареченою ОСОБА_4 та має намір укласти з нею шлюб та проживати у своїй квартирі.
8.            ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі та добровільно виселитися не бажає. Звертає увагу, що вселення позивача разом із своєю нареченою в однокімнатну квартиру, де проживає колишня дружина, очевидно суперечить моральним засадам суспільства.
9.            Враховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 , та виселити відповідачку з житлового приміщення.  
Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій
10.         РішеннямШевченківського районного суду м. Львова від 22 березня
2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
11.        Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Виселено  ОСОБА_2 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
12.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, переважають інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, а тому позовні вимоги, спрямовані на усунення перешкод у користуванні житлом, підлягають задоволенню у повному обсязі.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
13.        Постановою Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року апеляційну скаргуОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2023 року залишено без змін.  
14.        Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки припинення права користування ОСОБА_2 спірним житлом відповідає пропорційності втручання у право в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі частини другої             статті 406 ЦК України право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Реєстрація і проживання ОСОБА_2 у квартирі позивача створює йому перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Проживання колишньої дружини в однокімнатній спірній квартирі разом з позивачем (який є її власником), його новонародженою дитиною (право якої на проживання у спірній квартирі є безспірним) і матір`ю цієї дитини є неможливим. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
15.        08 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 
16.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду                                від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 21 серпня 2019 рокуу справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 2/1326/2058/2012, від 04 жовтня 2021 року у справі № 462/3388/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки. Крім того зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 466/10634/22, а розгляд справи проведено без її участі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
17.        Заявниця стверджує, що вона не має іншого житла, в той час як позивач забезпечений іншим житлом за адресою:  АДРЕСА_3 . 
18.         ОСОБА_2  звертає увагу на те, що вона не є власником квартири АДРЕСА_2 ,там проживають її родичі, однак жодних прав на це житло вона не має, оскільки є повнолітньою і батьки не мають обов`язку забезпечувати її житлом.
19.        Згідно з доводами касаційної скарги, інтереси позивача, як власника житла, не переважають інтересів відповідачки, оскільки вона на цей час проживає у спірному житлі, іншого житла не має, а тому виселення для неї буде надмірним тягарем.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20.        Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 466/5349/22.
21.        Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив
У клопотанні, яке надійшло до Верховного Суду 23 січня 2024 року, ОСОБА_1 звертає увагу на недобросовісні дії відповідачки, яка користується квартирою, а також на те, що він звернувся до суду з позовом про вселення до квартири.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22.        Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 червня 2016 року квартира АДРЕСА_1 на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва від 25 липня 2014 року на праві приватної власності з 16 березня 2016 року належить ОСОБА_1 .
23.        28 травня 2016 року між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зареєстровано шлюб, актовий запис № 926. Спільних дітей у сторін немає.
24.        Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію, виданої Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради,
у квартирі АДРЕСА_1  зареєстрована з 06 липня 2016 року  ОСОБА_2 . 
25.        Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня
2022 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
26.        Згідно з виписками по рахунку ОСОБА_1 в АТ «КБ «ПриватБанк» він одноособово сплачував комунальні послуги за користування житловим приміщенням.
27.        14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з
ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 жовтня 2022 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
28.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
29.        Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
30.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
31.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
32.        Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
33.        За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
34.        Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
35.        Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
36.        Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
37.        Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
38.        Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
39.        У той же час статтею 41 Конституції України гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
40.        Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
41.        Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
42.        За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
43.        Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
44.        Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
45.        Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.
46.        У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
47.        У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
48.        У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
49.        У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі 
№ 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі  № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
50.        Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
51.        Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
52.        Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
53.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звертала увагу на необхідність співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.
54.        Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
55.        Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
56.        Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
57.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
58.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
59.        За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
60.        У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
61.        Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги у цій справі підлягають до задоволення.
62.        Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач має право вимагати у судовому порядку припинення права відповідачки, яка є його колишньою дружиною і проживання з якою в однокімнатній квартирі є неможливим, користування житлом, власником якого є позивач.
63.         Інтереси позивача, як власника житла, переважають інтереси на користування цим житлом колишньої дружини, стосунки з якою позивачем втрачено. Водночас суди правильно взяли до уваги, що ОСОБА_1 разом з новою дружиною та малолітньою дитину мають намір та необхідність у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Проживання ОСОБА_2 в однокімнатній квартирі з ОСОБА_1 та його сім`єю є неможливим.
64.        Судами попередніх інстанцій також встановлено, що батькам відповідачки належить квартира  АДРЕСА_2 .
65.        Виходячи з наведеного, втручання у право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 переслідує законну мету, відбувається на підставі закону і з урахуванням всіх встановлених у справі обставин. При виселенні відповідачки судами надано оцінку балансу інтересів сторін. Судами не встановлено відомостей, які б свідчили про покладення на                    ОСОБА_2 надмірного тягаря, оскільки її батькам належить на праві власності житло у цьому ж місті, також вона не позбавлена можливості винаймати житло у м. Львові, а не змушувати до цього власника квартири і його сім`ю.
66.        Відтак, з огляду на підстави заявленого позову, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок щодо співвідношення гарантованих сторонам прав і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України, висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
67.        Перевіряючи наведені заявницею підстави касаційного оскарження, застосування судами норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду.
68.        Інші докази та обставини, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.
69.        Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
70.        Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2.           Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня                    2023 року та постановуЛьвівського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.
3.           Поновити виконання рішенняШевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2023 року у частині виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий           	       Є. В. Синельников  	
Судді 	       О. В. Білоконь          О. М. Осіян           Н. Ю. Сакара   	
 	       В. В. Шипович