Номер провадження: 22-ц/813/1117/24 
Справа № 522/21154/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Старостенко Володимир Іванович на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2023 року ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Фонтанської сільської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:
13 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Фонтанської сільської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. У зв`язку з тим, що відповідач не допомагає матеріально забезпечувати дитину, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, який був задоволений, однак відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів та на даний момент його місце знаходження невідоме, він не бажає спілкуватись з позивачем та зі своєю дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з травня 2018 року, а відтак на думку позивачки є всі підстави для позбавлення його батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вищезазначеним рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Старостенко В.І. звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення ним судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
За ч. ч. 7-8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст. 150 СК України).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав позивачка посилалась, зокрема, на те, що відповідач злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, не приймає участі в житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження від 04 січня 2017 року, серія НОМЕР_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року по справі №522/15998/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 18 червня 2016 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №652, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір`ю - ОСОБА_7 .
Матеріалами справи також встановлено, що на примусовому виконанні в Другому Приморському відділ державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавчий лист №522/4626/19 виданий Приморським районним судом м. Одеси 20 серпня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2 000 грн, з урахуванням індексації щомісячно, починаючи з 20.03.2019 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 01.11.2019, складеним державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_3 має заборгованість станом на 01.11.2019 в розмірі 14 709,68 гривень.
Відповідно до довідки про склад сім`ї та проживання від 09.10.2018 за №2068 у відповідності до якої, ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_1 в складі сім`ї: ОСОБА_9 (мати), ОСОБА_4 (донька).
Як вбачається з Акту від 15.10.2018, який складений ОСОБА_7 та сусідами, ОСОБА_3 який є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте не приймає участь в житті дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків і спілкуванні з дитиною.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - Старостенко В.І. зазначив, що 26 лютого 2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_10 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про укладення шлюбу, видане Дмитровським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, серії НОМЕР_2 .
Представник Старостенко В.І. також підтвердив, що ОСОБА_5 з моменту укладення шлюбу з громадянином рф ОСОБА_10 , фактично проживає з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рф. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є крайнім заходом впливу, для застосування якого позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 
Суд також враховав той факт, що ОСОБА_5 проживає разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рф з 2019 року, у зв`язку із чим відповідач ОСОБА_3 позбавлений в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки. 
На думку колегії суддів апеляційного суду, позбавлення відповідача батьківських прав на дитину не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до доньки прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно неї.
Апеляційний суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Старостенко В.І., про те, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для того, щоб стверджувати, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а тому необхідно позбавити його батьківських прав, з огляду на наступне.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно  зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19, від 28 липня 2021 року в справі №554/9586/19, від 22 вересня 2021 року в справі №640/12266/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
На підставі викладеного апеляційний суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виховання своєї доньки, а тому висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є законним, справедливим та обґрунтованим.
Посилання в апеляційній скарзі на наявність у відповідача ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів, не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, а тому не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. 
Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 02 червня 2022 року по справі №754/15490/18.
Апеляційним суд також враховується, що позивачка ОСОБА_5 разом із донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за кордоном України, що не заперечується в апеляційній скарзі, а тому ОСОБА_3 дійсно позбавлений в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки. 
Слід звернути також увагу на п. 61 рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», згідно якого в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку. Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).
Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів саме умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, позивачем не надано.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дитини.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Старостенко Володимир Іванович залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 22 лютого 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

С.М. Сегеда

                                                                                                                    А.І. Дришлюк