РІШЕННЯ
Іменем України

22 лютого 2024 року 
м. Київ

справа № 9901/54/19
адміністративне провадження № П/9901/54/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді:           Яковенка М. М.,
суддів:                     Блажівська Н. Є., Дашутін І. В., Єресько Л. О., Шишов О. О., 
за участю:
секретаря судового засідання           Бугаєнко Н. В.,
позивача                                                ОСОБА_1 ,
представника позивача -                     Кротюка О. В.,
представника відповідача (ВККС)     Петренко Ю. В.,                 
представника відповідача (ВРП)            Шевчук А. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу № 9901/54/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання дій протиправними, визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. 28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18;
- зобов`язати ВККС допустити суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 до подальшого проходження процедури кваліфікаційного оцінювання, а саме: «Дослідження досьє та проведення співбесіди»;
- відшкодувати судові витрати позивача за рахунок відповідача.
2. 04 лютого 2019 року ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Анцупової Т. О. поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ВККС про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження у вказаній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
3. 13 лютого 2019 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - Кротюка О. В. надійшла заява про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог. В зазначеній заяві представник позивача, окрім раніше заявлених позовних вимог, просив - стягнути з ВККС моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн, яка завдана оскаржуваним рішенням відповідача. 
4. 18 лютого 2019 року на адресу Верховного Суду від ВККС надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просить відмовити у його задоволенні.
5. 28 лютого 2019 року у судовому засіданні представник позивача Кротюк О. В. подав заяви про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження та про зупинення провадження у справі № 9901/54/19 до вирішення справи № 9901/55/19 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
6. У судовому засіданні 28 лютого 2019 року Верховним Судом задоволено клопотання представника позивача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження.
7. Ухвалою Верховного Суд від 28 лютого 2019 року заяву представника позивача Кротюка О. В. про зупинення провадження у справі № 9901/54/19 задоволено. Зупинено провадження у справі № 9901/54/19 до вирішення справи № 9901/55/19.
8. 24 травня 2019 року Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 465/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, з підстави обрання до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т.О., що унеможливлює її участь у розгляді позовних заяв.
9. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 травня 2019  року визначено новий склад суду: Яковенко М. М. (головуючий суддя), Дашутін І. В., Єресько Л. О., Шевцова Н. В., Шишов О. О.
10. Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2019 року прийнято до провадження матеріали позовної заяви у справі № 9901/54/19 (П/9901/54/19).
11. Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року поновлено провадження у справі №  9901/54/19 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
12. Також встановлено, що 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова;
- зобов`язати ВРП поновити ОСОБА_1 на посаді судді Франківського районного суду міста Львова з 12 березня 2019 року;
- стягнути з Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 .
13. 15 квітня 2019 року ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гончарової І. А. позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернуто. Відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 та зобов`язання поновити ОСОБА_1 на посаді судді Франківського районного суду міста Львова з 12 березня 2019 року. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
14. 03 травня 2019 року до Верховного Суду від ВРП надійшов відзив на адміністративний позов, у якому остання просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
15. 10 травня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 9901/178/19 до вирішення справи № 9901/54/19.
16. Також 10 травня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ВРП.
17. Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі № 9901/178/19 задоволено. Зупинено провадження у справі №  9901/178/19 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії до вирішення справи № 9901/54/19.
18. Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року поновлено провадження у справі №  9901/54/19 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
19. У судовому засіданні по справі (№ П/9901/54/19, яке відбулося 22 грудня 2021 року, представник позивачки - адвокат Кротюк О. В. заявив клопотання про об`єднання цієї справи (№ П/9901/54/19) в одне провадження зі справою № П/9901/178/19 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення Ради від 12 березня 2019 року №  718/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України».
20. Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року клопотання про об`єднання справ задоволено. Справу № П/9901/54/19 за позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди об`єднано зі справою № П/9901/178/19 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - в одне провадження. Присвоєно об`єднаній справі № П/9901/54/19.
21. 18 лютого 2022 року до Верховного Суду від ВРП надійшов відзив на позовну заяву, в якому Рада просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ВРП.
22. 01 листопада 2022 року на адресу Верховного Суду від представника позивача надійшла заява про збільшення підстав позову, в якій він просить Суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18;
- зобов`язання ВККС допустити суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 до подальшого проходження процедури кваліфікаційного оцінювання, а саме: «Дослідження досьє та проведення співбесіди»;
- стягнути з ВККС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн;
- визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова;
- зобов`язати ВРП поновити ОСОБА_1 на посаді судді Франківського районного суду міста Львова з 12 березня 2019 року;
- стягнути з Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- відшкодувати судові витрати ОСОБА_1 за рахунок ВККС та ВРП відповідно.
23. 09 листопада 2022 року до Верховного Суду від ВРП надійшло заперечення на заяву про зміну (збільшення) підстав позову. 
24. Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернуто.
Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до ВККС та ВРП про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди прийнято до розгляду.
Закрито підготовче провадження та призначено справу № 9901/54/19 до судового розгляду по суті.
25. 26 червня 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення по справі.
26. 19 липня 2023 року Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 1154/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл, з підстави обрання до Великої Палати Верховного Суду судді Шевцової Н.В., що унеможливлює її участь у розгляді позовних заяв.
27. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 липня 2023 року визначено новий склад суду: Яковенко М. М. (головуючий суддя), Блажівська Н. Є., Дашутін  І. В., Єресько Л. О., Шишов О. О.
28. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з об`єктивними обставинами, пов`язаними із призупиненням роботи ВККС, запровадженням військового стану, та у зв`язку з неявкою позивача і її представника.
29. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.
30. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
31. Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення позивача, її представника, і представників відповідачів, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
32. Указом Президента України від 25 липня 2008 року № 674/2008 «Про призначення суддів», зокрема, ОСОБА_1 призначено суддею Франківського районного суду міста Львова строком на п`ять років.
33. Постановою Верховної Ради України від 06 червня 2013 року № 326-VII «Про обрання суддів», зокрема, позивача обрано на посаду судді цього суду безстроково.
34. ВККС рішенням від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді ОСОБА_1.
35. Указаним рішенням Комісія встановила черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - складення іспиту; другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди.
36. ВККС рішенням від 02 березня 2018 року № 33/зп-18 визначила графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання стосовно 1673 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, призначеного рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18.
Призначила проведення 03 квітня 2018 року іспиту для суддів місцевих судів (цивільна спеціалізація) під час процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема і судді ОСОБА_1 .
Встановила мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складання анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
Також вказаним рішенням Комісія: визначила кількість практичних завдань для виконання суддями; встановила, що виконання практичного завдання здійснюватиметься із використанням комп`ютерної техніки; встановила тривалість стадій складення іспиту; визначила місце проведення іспиту.
37. Відповідно до затвердженого графіка для суддів місцевих судів (цивільна спеціалізація) позивач 03 квітня 2018 року проходила перший етап кваліфікаційного оцінювання - складення іспиту, який включав дві стадії: 1) складення анонімного письмового тестування; 2) виконання практичного завдання.
38. За результатами складеного анонімного письмового тестування ОСОБА_1 отримала 82,125 бала, а за результатами виконання практичного завдання - 49,5 бала.
39. Комісія рішенням від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18 визначила, що суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС від 02 березня 2018 року № 33/зп-18; відмовила судді Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням ВККС від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнала суддю Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; вирішила внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова.
40. Зазначене рішення ВККС мотивовано тим, що суддя ОСОБА_1 за результатами складення анонімного письмового тестування отримала 82,125 бала, а за виконання практичного завдання - 49,5 балів, тобто менше 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, а отже, не склала іспиту і не може бути допущеною до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
41. З наведених мотивів ВККС дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді за критерієм професійної компетентності, у зв`язку із чим рекомендувала ВРП розглянути питання про звільнення цієї судді із займаної посади.
42. На адресу ВРП 18 січня 2019 року надійшло подання ВККС від 18 січня 2019 року № 21-314/19 з рекомендацією від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова.
43. За наслідками розгляду цього подання ВРП з посиланням на статтю 131, підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), статей 3, 30, 34, 56 пункту 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) на засіданні ухвалила рішення від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
44. Відповідно до витягу з протоколу засідання ВРП від 12 березня 2019 року № 17, на засіданні ВРП були присутні 20 її членів, з яких за результатами голосування 16 проголосували за прийняття оскаржуваного рішення, 4 - проти.
45. Не погодившись із рішенням ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18 та рішенням ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19, позивач звернулася до суду із цим позовом.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
46. На обґрунтування позовних вимог, в частині, що стосується оскаржуваного рішення ВККС, позивач зазначає, що рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18 є невмотивованим та безпідставним, не містить в резолютивній частині відомостей про те, якому критерію, встановленому законом, не відповідає ОСОБА_1 .
47. При цьому, на переконання позивача, про протиправність оскаржуваного рішення свідчить те, що приписи частини п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII, згідно яких порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показникам відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС суперечать вимогам як пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» так і пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України.
Водночас, всупереч прямій вимозі закону Комісія не затвердила методології кваліфікаційного оцінювання. 
48. Також позивач вказує, що у відповідності до статті 126 Конституції України, не передбачено підстав для звільнення судді за результатами його кваліфікаційного оцінювання. Разом з цим, Законом № 1402-VIII не передбачено повноважень з ухвалення ВККС рішення про невідповідність судді займаній посаді за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання судді.
49. Водночас позивач зауважує, що відповідачем протиправно не оцінено в балах кожен окремо показник критеріїв компетентності, а відсутність аргументів щодо аналізу усіх показників даних критеріїв, свідчить про непрозорість та невмотивованість оскаржуваного рішення.
50. При цьому позивач вказує на сумнівність об`єктивності свого кваліфікаційного оцінювання в частині виконаного практичного завдання і виставлених за нього балів з огляду на відсутність у Комісії методики оцінювання результатів.
Водночас, наявність невичерпного переліку критеріїв, які перевіряються членами Комісії, додатково свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення ВККС принципам прозорості та єдиної методики встановлення результатів іспиту.
51. Позивач наголошує, що оскільки інформація про перелік критеріїв, які оцінювалися членами ВККС відсутня, оцінка її практичної роботи в 49,5 балів є такою, що не була визначена членами Комісії.
52. При цьому позивач зазначає, що набрання нею в цілому за іспит 131,63 балів не позбавляло її права на участь у наступному етапі оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди», оскільки пункт 8 глави 6 Розділу 2 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 передбачає, що суддя, який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімального допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого балу іспиту.
53. Отже, на переконання позивача Комісією було безпідставно застосовано пункт 9 глави 6 Розділу 2 вказаного Положення. 
54. На підтвердження зазначеного позивач покликається на модель підрахунку балів для проходження «Іспиту» та подальшої участі у співбесіді, застосовану ВККС, у рамках конкурсів з добору суддів на посади до Верховного Суду, в яких як стверджує позивач Комісією до окремих учасників були застосовані пункти 8, 9 глави 6 Розділу 2 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, згідно яких їх загальний розмір у сумі балів за «Іспит» перевищив мінімально допустимий бал «Іспиту», і вони таким чином подолали цей етап, не дивлячись на те, що їх бал за практичне завдання був нижчий ніж мінімально допустимий бал практичного завдання.
55. Водночас обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, заявленої до стягнення з Комісії, позивач зауважує, що після отримання інформації про прийняття негативного рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання вона перебуває у стані постійного стресу, який характеризується постійним почуттям пригніченості, незадоволеності своїм життєвим становищем, хронічною втомою та апатією. З огляду на той факт, оскаржуване рішення Комісії не скасоване і воно стало підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді, моральний та психологічний стан позивачки істотно зруйновано.
56. Крім того вказує, що неправомірним рішенням Комісії було завдано шкоди діловій репутації позивача. Зокрема на офіційному сайті ВККС було опубліковано необ`єктивну інформацію про те, що суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді. Зазначене твердження стало відомо широкому колу осіб, що негативно вплинуло на репутацію позивача в очах колег, адвокатів, учасників судових процесів під головуванням судді, а також суспільства загалом.
57. Обґрунтовуючи позовні вимоги, в частині, що стосується оскаржуваного рішення ВРП, позивач зазначає, що рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 є невмотивованим та протиправним, ухваленим з порушенням норм Закону № 1798-VIII та Регламенту Ради.
58. Зокрема вказує, що в порушення вимог статті 30 Закону № 1798-VIII позивач не була належним чином повідомлена про засідання ВРП, а тому у Ради були відсутні підстави для розгляду справи без участі позивача.
59. Крім того вказує, що на засіданні ВРП 05 лютого 2019 року її представником було подано клопотання про відкладення розгляду питання стосовно судді ОСОБА_1 . Для цього вказано дві підстави, однією з яких, було оскарження рішень ВККС про невідповідність позивача займаній посаді та про відмову в перегляді практичного завдання. Позивач та її представник  просили відкласти розгляд питання про звільнення судді ОСОБА_1 до розгляду судом відповідної справи та набранням таким рішенням законної сили. Після повернення з нарадчої кімнати Головою ВРП було оголошено про відкладення розгляду питання по судді ОСОБА_1 . Проте підстави чи умови за яких відбулось відкладення не було оголошено та не було доведено до відома позивача.
60. Відтак, позивач вказує, що у неї були обґрунтовані сподівання про відкладення розгляду її питання саме за наслідком задоволення її клопотань, оскільки іншого не було оголошено на пленарному засіданні ВРП. 
61. З огляду на вказане позивач вважає, що стверджувати про повторну неявку 12 березня 2019 року є необґрунтованим, оскільки до судді не було доведено підстави для такого відкладення, які зумовлюють момент початку відліку для того, щоб встановити повторну неявку особи. Так, відкладення з підстав задоволеного клопотання спричиняє неможливість застосування повторної неявки.
62. Крім того вказує, що на засіданні ВРП 12 березня 2019 року представником ОСОБА_1 повідомлено про наявність поважної причини, яка унеможливила прибуття судді на засідання - перебування її на стаціонарному лікуванні в медичному закладні, про що було надано копію лікарняного листка непрацездатності. Однак, вказане клопотання Радою проігноровано.
63. При цьому позивач наголошує, що наявність норми Закону № 1798-VIII про можливість розгляду питання про звільнення судді у разі повторної неявки судді незалежно від причин, не є абсолютними. Право розглядати чи відкласти розгляд питання щодо звільнення судді залежить від волі ВРП, яка повинна бути реалізована з урахуванням всіх обставин у справі та причин, які зумовили неявку в кожному конкретному випадку.
64. Окремо позивач зазначає, що в порушення вимог статті 56 Закону № 1798-VIII ВРП після доповіді члена Ради Малашенкової Т. М. не надала можливості адвокату Кротюку О. В. бути заслуханим (надати пояснення) по суті питання щодо звільнення судді ОСОБА_1 , чим свавільно позбавила суддю права на захист.
65. При цьому позивач вказує на послідовність практики ВРП як при розгляді клопотань про відкладення засідання Ради, так і при розгляді подань ВККС про звільнення суддів на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
66. Крім того позивач зазначає, що окремою підставою, яка зумовлює протиправний характер оскаржуваного рішення є те, що воно не містить жодного обґрунтування та встановлених законом підстав для його прийняття. Так, оскаржуване рішення не містить вказівки на конкретний критерій, який зумовлює невідповідність судді займаній посаді.
67. При цьому вказує, що відповідач, знаючи, що наявний спір в суді відносно результатів процедури кваліфікаційного оцінювання судді, затвердивши таке рішення, привласнив функції суду, надавши такому рішенню ВККС необґрунтованої переваги та наділивши його легітимним характером.
Позиція інших учасників справи 
68. Заперечуючи проти позову, ВККС у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність доводів позивача, зазначає, що метою судової реформи, окрім досягнення міжнародних стандартів судочинства, є, в першу чергу, відновлення довіри суспільства до судової влади. Досягнення такої мети є справжнім викликом для держави Україна та неможливе без застосування дієвих, виняткових заходів, серед яких здійснення оцінювання суддів на відповідність займаній посаді. 
69. ВККС доводить, що оцінювання щодо позивача на відповідність займаній посаді було призначено та проводилося відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статей 83, 85, пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання. Вказує, що оскільки ОСОБА_1 за виконання практичного завдання отримала 49,5 балів при 60 балах як мінімально допустимих для складання цього іспиту, вона згідно з рішенням від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18 визнана такою, що не склала іспиту, у зв`язку з чим їй було відмовлено у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» на відповідність займаній посаді судді, а до ВРП було скеровано подання про її звільнення з посади судді Франківського районного суду міста Львова.
70. З огляду на вказане ВККС наголошує, що оскаржуване рішення Комісії прийняте, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, тому не порушує і не може порушувати права, свободи чи інтереси позивача. При цьому вказує, що мотивом прийняття оскаржуваного рішення є не складення ОСОБА_1 іспиту у зв`язку з отриманням останньою за виконання практичного завдання бала, який є меншим за 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, що породжує такі юридичні наслідки, як визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді. А тому, твердження позивача про відсутність в оскаржуваному рішенні посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, є необґрунтованими і таким, що не відповідає дійсності. 
71. У відзиві на позовну заяву ВРП зазначила, що не погоджується з доводами ОСОБА_1 .
72. Зокрема ВРП зауважила, що в Конституції України безпосередньо передбачено підставою звільнення судді із займаної посади виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмову судді від такого оцінювання.
73. На думку ВРП, підпункт 4 пункту 16-1розділу XV «Перехідні положення» Конституції України є самостійною, окремою, відмінною від наведених у статті 126 Конституції України підставою звільнення судді безпосередньо за результатами виявлення під час проведення оцінювання судді невідповідності його займаній посаді за критеріями компетентності.
74. При цьому ВРП зауважує, що її рішення від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 ухвалено у спеціальному приміщенні (нарадчій кімнаті) повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні. Це рішення також містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
75. Окремо ВРП звертає увагу на те, що суддя ОСОБА_1 була належно повідомлена про розгляд питання щодо її звільнення. Крім того, у засіданні Ради 12 березня 2019 року був присутній представник позивача. 
76. При цьому вказує, що розгляд питання щодо звільнення ОСОБА_1 неодноразово відкладався, що спростовує доводи позивача, що ВРП не врахувала клопотання її та її представника про відкладення засідання Ради щодо звільнення судді ОСОБА_1.
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
77. Суть позову в частині вимог до ВККС полягає у протиправності, на думку ОСОБА_1 , дій та рішення відповідача щодо встановлення результатів іспиту у процедурі кваліфікаційного оцінювання та недопуску її за такими результатами до другого етапу оцінювання на відповідність займаній посаді.
78. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
79. Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
80. Отже, у цій справі судовий контроль за реалізацією повноважень ВККС полягає у перевірці наявності законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення. Зокрема, Суд перевіряє чи прийнято вказане рішення у межах повноважень, чи було дотримано відповідачем процедуру його прийняття, повноту та об`єктивність встановлення (дослідження) обставин, які покладено в основу оскаржуваного рішення.
81. 30 вересня 2016 року набули чинності зміни до Конституції України (щодо правосуддя) та нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Ці зміни передбачили обов`язкове проведення кваліфікаційного оцінювання усіх суддів.
82. Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом № 1401-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
83. Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
84. За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
85. На виконання вимог Закону № 1402-VІІІ рішеннями Комісії від 03 та 04 листопада 2016 року № 143/зп-16 та № 144/зп-16 відповідно затверджено Положення та Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Положення, Порядок).
86. Однією з підстав для призначення кваліфікаційного оцінювання є рішення Комісії про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом (пункт 2 частини четвертої статті 83 Закону № 1402-VIII).
87. Судом встановлено, що рішенням від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 ВККС призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді ОСОБА_1. 
88. Рішенням від 02 березня 2018 року № 33/зп-18 Комісія призначила проведення 03 квітня 2018 року іспиту для суддів місцевих судів (цивільна спеціалізація) під час процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема й ОСОБА_1 , та встановила мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складання анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
89. На підставі частин першої та другої статті 85 Закону № 1402-VІІІ кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Комісія. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.
90. Відповідно до пункту 1 Порядку іспит - це встановлений законом етап кваліфікаційного оцінювання, який є основним засобом виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону судді та/або кандидата на посаду судді.
91. Іспит проводиться Комісією з метою визначення здатності учасника іспиту здійснювати правосуддя у відповідному суді або для оцінювання відповідності учасника іспиту займаній посаді судді за критерієм професійної компетентності. Іспит відбувається шляхом складення учасником іспиту анонімного письмового тестування та виконання письмового практичного завдання (пункт 2 Порядку).
92. Відповідність судді критерію професійної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: рівень знань у сфері права; рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні; ефективність здійснення правосуддя; діяльність щодо підвищення фахового рівня. Показники «рівень знань у сфері права» та «рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні» оцінюються під час іспиту на підставі відповідно анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання (пункти 1 - 3 глави 2 розділу ІІ Положення).
93. За змістом пунктів 1 і 4 глави 6 розділу ІІ Положення встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею (кандидатом на посаду судді) у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критеріїв особистої компетентності, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
94. У підпункті 5.1 пункту 5 глави 6 розділу ІІ Положення визначено, що критерії компетентності оцінюються так: професійна компетентність (за показниками, отриманими під час іспиту) - 300 балів, з яких: рівень знань у сфері права - 90 балів; рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні - 120 балів; ефективність здійснення суддею правосуддя або фахова діяльність для кандидата на посаду судді - 80 балів; діяльність щодо підвищення фахового рівня - 10 балів.
95. За правилами підпунктів 6.1 - 6.4 пункту 6 глави 6 розділу ІІ Положення мінімально допустимим є бал, отриманий за результатами оцінки критерію кваліфікаційного оцінювання, який дозволяє судді (кандидату на посаду судді) продовжувати участь у кваліфікаційному оцінюванні. Мінімально допустимий бал визначається для: анонімного письмового тестування; виконання практичного завдання; іспиту. Мінімально допустимі бали при складенні анонімного письмового тестування та виконанні практичного завдання визначаються рішенням Комісії за критеріальним методом відповідно до Порядку. Мінімально допустимий бал при виконанні практичного завдання встановлюється для визначення мінімально допустимого бала іспиту. Мінімально допустимий бал іспиту визначається рішенням Комісії за сумою мінімально допустимих балів анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання.
96. Пунктами 7, 8 глави 6 розділу ІІ Положення передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами складення анонімного письмового тестування набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до виконання практичного завдання, припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімально допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого бала іспиту.
97. Як установлено матеріалами справи, за результатами складеного анонімного письмового тестування ОСОБА_1 отримала 82,125 бала, а за результатами виконання практичного завдання - 49,5 балів.
98. За наслідками визначення результатів кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді за підсумками іспиту суддів місцевих та апеляційних судів та вирішення питання щодо допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди» ВККС прийняла рішення від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18 яким визначила, що суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС від 02 березня 2018 року № 33/зп-18; відмовила судді Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням ВККС від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнала суддю Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; вирішила внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова.
99. Відповідно до частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
100. На переконання ОСОБА_1 , оцінка результатів за підсумками іспиту має здійснюватися виходячи із загальної суми балів, які суддя набрав за виконання анонімного письмового тестування та практичного завдання. Позивач вважає, що набрання нею загалом за іспит 131,63 балів, що у відсотковому співвідношенні до максимально можливого бала за результатами іспиту (210 балів) становить більше 50 відсотків, не позбавляло її права на участь у наступному етапі оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», оскільки пункт 9 розділу V Положення передбачає, що мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді 50 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту.
101. Разом із цим рівень знань у сфері права та рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні є самостійними (самодостатніми) показниками визначення рівня професійної компетентності судді, кожен з яких відповідно до пунктів 2, 3 глави 2 розділу ІІ Положення має на меті проявити й оцінити різні аспекти професійної підготовки і кваліфікації судді (які хоч і взаємопов`язані між собою з огляду на сферу професійної діяльності, втім відмінні один від одного за своєю суттю).
102. Оцінюючи рівень знань у сфері права (за показниками, визначеними у пункті 2 глави 2 розділу ІІ Положення) шляхом анонімного письмового тестування, не вдасться з`ясувати рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні, і хоч указаний критерій професійної компетентності (рівень знань у сфері права) теж має істотне значення, однак він не може замінити чи частково збалансувати загальний результат іспиту (шляхом додавання балів). Позаяк ідеться про оцінювання відповідності судді займаній посаді, така особа повинна підтвердити свою відповідність за усіма критеріями та відповідними їм показниками у тій послідовності, яку встановила Комісія.
103. Критерії, за яких суддя визнається таким, що набрав мінімально допустимий бал іспиту, визначені у рішенні ВККС від 02 березня 2018 року № 33/зп-18.
104. Згідно з пунктом 2 згаданого рішення суддя вважається таким, що набрав мінімально допустимий бал іспиту, у разі набрання ним: 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складання анонімного письмового тестування; 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
105. Таким чином, Комісія для цілей проведення іспиту встановила як мінімально допустимий бал для іспиту загалом, так і для анонімного письмового тестування і практичного завдання зокрема як дві необхідні умови набрання мінімально допустимого бала в межах цього іспиту.
106. При цьому колегія суддів вважає, що рішенням ВККС від 02 березня 2018 року № 33/зп-18 не змінено встановлений пунктом 9 розділу V Положення порядок визначення результатів іспиту у межах кваліфікаційного оцінювання, як помилково вважає позивач, а конкретизовано його. У зв`язку із цим необґрунтованим є довід позивача щодо його виправданих очікувань стосовно порядку визначення результатів кваліфікаційного оцінювання, оскільки такі ґрунтувалися на її власному розумінні цього порядку.
107. Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 лютого 2022 року по справі № 9901/471/19.
108. За правилами пункту 9 глави 6 розділу ІІ Положення суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності займаній посаді.
109. Оскільки за виконання практичного завдання позивач набрала 49,5 балів (з максимально можливих 120), тобто менше 50 відсотків від максимально можливого бала, колегія суддів погоджується з доводами ВККС України про те, що ОСОБА_1 не підтвердила своєї професійної компетентності на етапі іспиту загалом, а тому правомірно не була допущена Комісією до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання.
110. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 9901/580/18 (провадження № 11-902заі18) та від 19 березня 2019 року у справі 9901/585/18 (провадження № 11-1473заі18).
111. Посилання позивача на модель підрахунку балів для проходження «Іспиту» та подальшої участі у співбесіді, застосовану ВККС, у рамках конкурсів з добору суддів на посади до Верховного Суду, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані обставини мали місце стосовно проведення конкурсних процедур, які не пов`язані з кваліфікаційним оцінюванням, та мали відмінне правове регулювання. 
112. Оцінюючи інші доводи позивача стосовно невідповідності кваліфікаційного оцінювання конституційним гарантіям незалежності судді колегія суддів зазначає, що система оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, як одна зі складових судової реформи, впроваджувалась для сприяння ефективному здійсненню правосуддя та підвищенню якості судової системи держави. Метою кваліфікаційного оцінювання є визначення здатності судді й надалі здійснювати правосуддя за критеріями компетентності, професійної етики та добропорядності.
113. Кваліфікаційне оцінювання запроваджено щодо усіх суддів, яких призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, тобто процес оцінювання не має вибіркового характеру та не має на меті зашкодити репутації окремих суддів, у тому числі й позивача.
114. У висновках Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 17 (2014) «Щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади» та № 18 (2015) «Щодо позиції судової влади та її відносини з іншими гілками влади в умовах сучасної демократії» наголошено, що незалежність суддів не означає, що судді не несуть відповідальності за свою діяльність. Необхідно підтримувати та підвищувати якість й ефективність судових систем в інтересах усіх громадян. Метою індивідуального оцінювання суддів має бути вдосконалення судової системи та забезпечення її якомога вищої якості. Оцінювання суддів проводиться для визначення можливостей окремих суддів, якості й кількості завдань, які вони виконали, а також установлення сильних і слабких ланок судової системи. Оцінювання може допомогти підтримати або навіть підвищити якість судової системи. Воно повинне допомогти у підтримці довіри громадськості до судочинства.
115. Колегія суддів зазначає, що наведене, з урахуванням змісту цитованих вище норм, спростовує доводи позивача, що проведення оцінювання відповідності судді, обраного безстроково, займаній посаді суперечить конституційним гарантіям незалежності судді, оскільки оцінювання встановлено конституційною нормою, так само, як і звільнення суді з посади в разі виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді, зокрема за критеріями компетентності.
116. У постанові від 09 липня 2020 року (справа № 9901/308/19) Велика Палата Верховного Суду наголосила також на тому, що підпункт 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України є самостійною, окремою, відмінною від наведених у статті 126 Конституції України підставою звільнення судді безпосередньо за результатами виявлення під час проведення оцінювання судді невідповідності його займаній посаді за критерієм компетентності. Така підстава з`явилася внаслідок запровадження такого заходу перевірки відповідності суддів займаній посаді, як кваліфікаційне оцінювання.
117. Протиправність оскаржуваного рішення ВККС позивач також пов`язує з його невідповідністю вимогам щодо форми і змісту, з огляду на відсутність мотивів визначення Комісією конкретних балів за кожним з критеріїв кваліфікаційного оцінювання.
118. Закон № 1402-VIII визначив, що кваліфікаційне оцінювання включає два етапи: складення іспиту і дослідження досьє та проведення співбесіди (стаття 85). Поряд з тим, у Законі № 1402-VIII встановлено критерії цього кваліфікаційного оцінювання: компетентність, професійна етика та доброчесність (частина друга статті 83).
119. Щодо першого критерію, то він включає: професійну компетентність, особисту компетентність та соціальну компетентність.
120. Показники відповідності судді кожному із зазначених критеріїв кваліфікаційного оцінювання, а також засоби їх встановлення визначено у главі 2 розділу ІІ Положення № 143/зп-16.
121. За змістом положень пунктів 1, 2 і 3 цієї глави професійна компетентність встановлюється за чотирма показниками (рівень знань у сфері права, рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні, ефективність здійснення правосуддя, діяльність щодо підвищення фахового рівня), з яких лише перші два встановлюються під час іспиту за результатами анонімного письмово тестування та виконання практичного завдання відповідно. Інші показники, як висновується зі змісту пунктів 4-7 глави 2 розділу ІІ Положення № 143/зп-16, оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.
122. За змістом частини другої статті 85 Закону № 1402-VIII іспит як основний засіб встановлення відповідності судді критерію професійної компетентності, є першим етапом кваліфікаційного оцінювання, зокрема на предмет відповідності судді займаній посаді, і від результату його складення залежить те, чи буде суддя допущений до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання (під час якого оцінюватимуться решта показників відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання), відповідно чи підтвердить відповідність займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання загалом.
123. Рівень знань у сфері права та рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні є самостійними показниками визначення рівня професійної компетентності судді, кожен з яких, відповідно до пунктів 2, 3 глави 2 розділу ІІ Положення № 143/зп-16, має на меті проявити і оцінити різні аспекти професійної підготовки і кваліфікації судді (які хоч і взаємопов`язані між собою з огляду сферу професійної діяльності, втім відмінні одне від одного за своєю суттю).
124. Зокрема, друга стадія іспиту націлена на те, щоб проявити аналітичні вміння судді, його здатність оцінювати та аналізувати обставини правової ситуації, вміння виокремити істотні для певної ситуації факти, вміння висловити свої мотиви (міркування) і судження, застосовувати норми права і робити відповідні висновки, вичерпно обґрунтовувати свою позицію, а також грамотно викладати текст процесуального документа з урахуванням вимог закону.
125. Іншими словами, якщо складення анонімного письмового тестування дозволить оцінити теоретичні знання судді, тобто наскільки він володіє нормами матеріального і процесуального права та обізнаний з правозастосовною практикою, то виконання практичного завдання дасть змогу зрозуміти і оцінити вміння судді застосовувати свої знання.
126. Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27 березня, 25 квітня, 12, 26 червня, 18 вересня 2018 року у справах №  П/800/409/17, № 800/328/17, № 800/248/17, № 800/264/17, № 800/354/17 відповідно).
127. Зокрема, у вказаних рішеннях Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що установлена легітимна мета дій Комісії щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС України за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.
128. Вмотивованість кожного критерію та його елементів з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії і ВККС в цілому Закон не передбачає, оскільки це є способом прийняття рішення, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.
129. Ураховуючи наведене, Верховний Суд відхиляє доводи позивача про прийняття оскаржуваного рішення без зазначення Комісією правової підстави й мотивів та неналежного відображених у рішенні конкретних балів за кожним з критеріїв кваліфікаційного оцінювання.
130. В позовній заяві та доповненнях до неї позивач неодноразово із використанням різних за змістом, але подібних за характером аргументів, акцентує увагу на відсутності в розпорядженні Комісії методики оцінювання результатів письмового практичного завдання, оскільки відповідач її не надав, а суд фактично не встановив. Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання позивач вважає документом, що визначає загальний порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді.
131. Із посиланням на ці аргументи позивач хоче переконати суд, що відсутність методики оцінювання саме результатів виконання практичного завдання робить незаконним рішення Комісії з оцінкою результатів виконання нею практичного завдання.
132. В контексті оцінки вказаних доводів позивача, колегія суддів зазначає, що Положенням та Законом № 1402-VIII, передбачена загальна методологія проведення ВККС кваліфікаційного оцінювання як відповідного етапу атестування судді, шляхом встановлення сукупності набраних учасником іспиту балів за результатами складення тестування та виконання практичного завдання.
133. Водночас повноваження відповідача стосовно визначення остаточної оцінки виконання практичного завдання, як складової іспиту є дискреційними та виключною компетенцією його, як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою. 
134. Згідно положень Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
135. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є правильними (законними).
136. Суд зазначає, що спірне рішення приймалось відповідачем колегіально за внутрішнім переконанням членів Комісії з дотриманням процедури та відповідно до вимог Конституції та законів України, Положення про порядок кваліфікаційного оцінювання. Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що оцінка критеріїв компетентності, професійності та доброчесності покладається саме на членів ВККС і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності до  рішення.
137. В ході судового розгляду від ВККС було витребувано та оглянуто зошит для виконання практичного завдання, формуляр та Інструкцію оцінювання практичного завдання із цивільної спеціалізації (перша інстанція) модельної судової справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння, в межах якої максимально можливий бал за виконання практичного завдання складав 120 балів, що цілком відповідало вимогам п.п. 5.1 п. 5 глави 6 розділу ІІ Положення.
Під час виконання практичного завдання ОСОБА_1 вирішала спір та ухвали рішення (мотивувальна та резулятивна частина) правовий результат якого не відповідав висновкам судів, в тому числі вищих інстанцій за модельною справою. 
За результатами перевірки практичного завдання кожним окремим членом Комісії були виставлені 38, 62, 40, 62, 45 балів відповідно, що сукупно склало 49,5 балів. 
Під час судового розгляду справи не було встановлено та не знайшло свого підтвердження посилання позивача на ознаки свавільності, упередженості дій членів Комісії, які проводили оцінювання практичного завдання, докази недотримання ними методології кваліфікаційного оцінювання - відсутні. 
138. Отже, суд позбавлений правової можливості перебрати на себе функцію Комісії зокрема, в частині компетенції Комісії в межах кваліфікаційного оцінювання суддів щодо виставлення балів за практичне виконання роботи, тому доводи сторони позивача про те, що практичне завдання не зважаючи на невірний результат вирішення модельної справи по суті, є цілком виконаним та гарним за своєю суттю, а тому деякими членами Комісії занижені бали, є безпідставними.
139. При цьому колегія суддів зазначає, що рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18 ухвалено повноважним складом, підписано усіма членами зі складу, який провів кваліфікаційне оцінювання позивача, тобто відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України.
140. За таких встановлених обставин, Суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18; зобов`язання ВККС допустити суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 до подальшого проходження процедури кваліфікаційного оцінювання, а саме: «Дослідження досьє та проведення співбесіди» відсутні.
141. Рішення ВККС від 05 листопада 2018 року, ухвалене у пленарному складі, яким було відмовлено судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 у перегляді рішення Комісії від 07 червня 2018 року № 130/зп-18 щодо результатів виконаного нею практичного завдання в межах цієї справи не було предметом оскарження.
142. Так, враховуючи, що Суд не знайшов правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18, то вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ВККС на її користь моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн задоволенню також не підлягають, як похідні від вищевказаних вимог.

143. Вирішуючи справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19; зобов`язання ВРП поновити ОСОБА_1 на посаді судді Франківського районного суду міста Львова, Суд керується таким.
144. Відповідно до пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні ВРП у пленарному складі на підставі подання ВККС у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.
145. Статтею 1 Закону № 1798-VIII передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
146. Відповідно до статті 18 Закону № 1798-VIII ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
147. Згідно із частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
148. Частинами першою, третьою та п`ятою статті 56 Закону № 1798-VIII передбачено, що питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення його з посади з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, є обов`язковим. Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
149. На підставі частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
150. Відповідно до частин першої, другої статті 57 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.
151. Рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
152. Згідно з вимогами положень пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII щодо питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розгляд подання ВККС та оскарження рішення ВРП за наслідками такого розгляду здійснюється у порядку, визначеному та встановлених статтями 56 та 57цього Закону. 
153. Положення статей 56 та 57 цього Закону передбачають різний можливий порядок та підхід при розгляді на засіданні ВРП питань про звільнення судді, застосовність яких залежить від підстав, визначених пунктами 1 - 6  частини шостої статті 126 Конституції України.
154. Суд звертає увагу, що положення статей 56 та 57 Закону № 1798-VIII взагалі не врегульовують питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Визначена підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України підстава для звільнення судді з посади у випадку встановлення невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності за наслідками проведеного оцінювання не підпадає під жодний конкретний порядок наведених статей 56 та 57 цього Закону.
155. Тому доводи ВРП щодо можливості розглянути та вирішити питання відносно позивача внаслідок повторної неявки на засідання ВРП, наявності у відповідача при прийнятті рішення щодо судді безумовної дискреції, відсутності законодавчо визначених виключних підстав для оскарження та скасування рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова, є безпідставними, є такими, що не відповідають вимогам законодавства.
156. В межах цієї конкретної справи, як вже наголошувалось, рішення ВРП про звільнення судді ОСОБА_1 не розглядалось з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, відповідно до яких встановлювалась можливість оскарження та скасування такого ухваленого рішення виключно з підстав наведених у частині другій статті 57 Закону № 1798-VIII.
157. Як вже зазначалось, що оскарження та скасування рішення ВРП за наслідками розгляду питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України здійснюється у порядку, встановленому нормою статті 57 цього Закону. Положення якої, встановлюють як присічний так і альтернативні варіанти підстав для оскарження та скасування рішень ВРП в залежності від того, яка з наведених у пунктах 1-6 частини шостої статті 126 Конституції України підстав розглядається, при цьому жодна з наведених підстав не відповідає підставі для звільнення позивача. 
158. При цьому, з урахуванням положень Рекомендації № R (80) 2, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); п. 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 08 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об`єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); п. 47-56 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії».
159. Варто також вказати на дотримання принципу законності через призму якості закону та реалізації дискреційних повноважень органів державної влади. У справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» заява № 77703/01, рішення від 14 червня 2007 року ЄСПЛ зроблено такі висновки.
160. Суд нагадує, що «закон» має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії.
Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, кількості та статусу тих, кому його адресовано.
До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією (995_004). Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що  фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.
161. Окрім того, пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 04 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).
162. А тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач не був обмежений підставами для оскарження рішення ВРП від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19, як і суд не обмежений у можливості здійснення перевірки такого рішення ВРП, надання йому правової оцінки відповідно до частини другої статті 2 КАС України, та можливого скасування не лише з підстав, наведених у частині другій статті 57 Закону № 1798-VIII, як виключних. Тому судовий контроль та перевірка в межах прийнятого ВРП рішення по цій справі не обмежується з`ясуванням лише визначених частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII підстав для оскарження і скасування рішення ВРП, та з метою не допущення ухвалення свавільного рішення, вирішує справу з урахуванням засад адміністративного судочинства.
163. Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2019 року до ВРП надійшло подання від 18 січня 2019 року № 21-314/19 з рекомендацією ВККС від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова. 
164. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 18 січня 2019 року доповідачем щодо вказаного подання визначено члена ВРП Малашенкову Т. М .
165. Надісланим на адресу Франківського районного суду м. Львова листом від 24 січня 2019 року за вихідним № 2752/0/9-19 ВРП повідомлено суддю ОСОБА_1 про призначення на 05 лютого 2019 року на 10 годину засідання ВРП, до проекту порядку денного якого включено питання про її звільнення з посади судді Франківського районного суду м. Львова. Крім того, таке повідомлення оприлюднено на офіційному веб-сайті ВРП. При цьому у вказаному повідомленні роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні ВРП вона може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про її звільнення з посади.
166. 01 лютого 2019 року до ВРП від представника ОСОБА_1 - Кротюка О. В. надійшла заява про відкладення розгляду питання про звільнення судді Франківського районного суду м. Львова з посади на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 9901/54/19 про скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18.
167. Вказана заява обґрунтована тим, що судове оскарження вказаного вище рішення ВККС є обставиною, яка об`єктивно перешкоджає ВРП розглянути і вирішити матеріали про звільнення судді з посади. Інакше, в зворотньому випадку, прийняття ВРП рішення по суті вказаного питання до його перегляду судом, може істотно порушити права судді ОСОБА_1 , передбачені як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
168. Також 01 лютого 2019 року до ВРП від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду питання про її звільнення з посаді судді Франківського районного суду м. Львова. Вказана заява мотивована тим, що ОСОБА_1 в даний час перебуває на листку непрацездатності, у зв`язку з чим не може взяти участь у засіданні ВРП.
169. На засіданні ВРП 05 лютого 2019 року оголошено вказані заяви та відкладено розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України.
170. Листом ВРП від 01 березня 2019 року за вихідним № 8540/0/9-19, надісланим на адресу Франківського районного суду м. Львова, повідомлено суддю ОСОБА_1 про призначення на 12 березня 2019 року на 10 годину засідання ВРП, до проекту порядку денного якого включено питання про її звільнення з посади судді Франківського районного суду м. Львова. Крім того, таке повідомлення оприлюднено на офіційному веб-сайті ВРП. При цьому у вказаному повідомленні роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні ВРП вона може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про її звільнення з посади.
171. 07 березня 2019 року до ВРП від представника ОСОБА_1 - Кротюка О. В. надійшла заява, в якій останній зазначив, що в доповнення до заяви від 01 лютого 2019 року ним надіслано ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відкриття судових проваджень у справах № 99901/54/19 та 9901/55/19 за позовами судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1. до ВККС про скасування рішень. 
Також представник позивача довів до відома ВРП, що провадження у справі № 9901/54/19 зупинено до розгляду та набрання законної сили судовим рішенням у справі № 9901/55/19, слухання якої призначено на 02 квітня 2019 року.
172. 12 березня 2019 року до ВРП від представника ОСОБА_1 - Кротюка О. В. надійшла заява, в якій останній повторно повідомив Раду , що рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18, яким визнано суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, було оскаржено до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
173. Окрім того зазначено, що станом на 12 березня 2019 року предметом судового розгляду у Верховному Суді є оскарження рішення ВККС від 05 листопада 2018 року, ухвалене у пленарному складі, яким було відмовлено судді Франківського районного суду м. Львова в перегляді рішення Комісії від 07 червня 2018 року № 130/зп-18 щодо результатів виконаного нею практичного завдання.
174. На переконання, представника позивача, судове оскарження вказаних вище рішень ВККС є обставиною, яка об`єктивно перешкоджає ВРП розглянути і вирішити матеріали про звільнення судді з посади та може істотно порушити права судді ОСОБА_1 , передбачені як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
175. Окремо зазначено, що суддя Франківського районного суду м. Львова не може забезпечити свою явку на засідання до ВРП 12 березня 2019 року з поважних причин, оскільки вона з 06 березня 2019 року перебуває на лікуванні на денному стаціонарі (копію листка непрацездатності додано).
Враховуючи викладене, просив ВРП відкласти розгляд питання про звільнення судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 з посади на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України до набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 9901/54/19 та у справі № 9901/55/19.
176. 12 березня 2019 року у засідання ВРП суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 не прибула, був присутній представник судді ОСОБА_1 - адвокат Кротюк О. В.
177. Адвокат Кротюк О. В. підтримав вказані вище клопотання та наполягав на відкладенні розгляду питання про звільнення судді ОСОБА_1 до набрання законної сили судовими рішеннями у справах № 9901/54/19 та № 9901/55/19.
178. В подальшому, доповідачем було оголошено висновок, складений нею за результатами опрацювання матеріалів стосовно ОСОБА_1 та члени Ради видалилися до нарадчої кімнати для прийняття рішення.
179. Після виходу з нарадчої кімнати головуючим на засіданні було проголошено рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України.  
180. Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від 12 березня 2019 року № 17 та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що під час розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді участь у засіданні та голосуванні брали 20 членів ВРП. За рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді проголосували більшість членів ВРП («за» - 16 членів, «проти» - 4). Рішення ВРП підписане всіма її членами, які брали участь у його ухваленні, містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді.
181. Як свідчать матеріали справи позивач та її представник не заперечують, що склад ВРП, який ухвалив рішення, не мав повноважень його ухвалювати, чи, що рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні.
182. Однак доводячи неправомірність оскаржуваного рішення ВРП, позивач та її представник наголошують, що Рада під час прийнятті рішення від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 порушила процедуру його прийняття. Окремо звертають увагу на те, що вказане рішення є невмотивованим.
183. Суд, досліджуючи дотримання процедури винесення оскаржуваного рішення, зазначає наступне.
184. Відповідно до пункту 17.4-1 глави 17 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП) питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, розглядається Радою в пленарному складі на підставі подання ВККС в порядку, визначеному статтею 56 Закону.
Запрошення на засідання ВРП судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення, є обов`язковим.
Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні ВРП та надати відповідні пояснення.
У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Ради суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
185. Згідно з пунктом 17.5 Регламенту ВРП розгляд питання про звільнення судді починається із доповіді члена Ради, визначеного автоматизованою системою розподілу справ, який викладає підстави прийняття матеріалів до розгляду, встановлені обставини, висновок щодо суті питання.
Після доповіді члена Ради суддя та/або його представник мають право бути заслуханими на засіданні Ради та надати відповідні пояснення. Члени Ради можуть поставити запитання до них.
186. Пунктом 17.6 глави 17 Регламенту ВРП визначено, що за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126, підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, Рада ухвалює вмотивоване рішення, яке викладається у письмовій формі, підписується усіма її членами, що брали участь у його ухваленні.
187. За змістом наведених норм питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, розглядається ВРП на засіданні, до участі у якому запрошується суддя. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Ради суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. При цьому судді гарантовано право бути заслуханими на засіданні Ради та надати відповідні пояснення.
188. Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про звільнення у ряді наведених у статті 56 Закону № 1798-VIII підстав, існують випадки (як можливий варіант поведінки ВРП) здійснити відразу розгляд такого питання у відсутність судді незалежно від причин не явки, а встановлені випадки, коли передбачається можливість розгляду за умов повторної неявки судді на засідання незалежно від причин, що не є перешкодою розгляду питання за його відсутності.
189. В судовому засіданні досліджено відеозаписи засідання ВРП від 05 лютого та 12 березня 2019 року, з яких слідує, що на засіданні ВРП 05 лютого 2019 року представником судді було подано клопотання про відкладення розгляду питання судді ОСОБА_1 . Для цього було вказано дві підстави, однією з яких було оскарження рішення ВККС про невідповідність позивача займаній посаді та рішення про відмову в перегляді практичного завдання. Позивач та її представник просили відкласти розгляд питання щодо звільнення судді ОСОБА_1 до розгляду судом відповідної справи та набрання такими рішеннями законної сили.
190. Доповідач Малашенкова Т. М. повідомила склад ВРП про наявність таких клопотань судді та її представника, проте не оголосила їх. Разом з цим запропонувала обговорити ці клопотання в нарадчій кімнаті. По виходу з нарадчої кімнати було оголошено Головою ВРП про відкладення розгляду питання по судді ОСОБА_1. Проте підстави чи умови за яких відбулось відкладення не було оголошено.
191. У зв`язку із зазначеним представник позивача в ході судового розгляду доводив, що у ОСОБА_1 були обґрунтовані сподівання про відкладення її питання саме згідно мотивів наведених у вище вказаних заявах, оскільки іншого не було оголошено на пленарному засіданні.
192. Наведене, на переконання представника позивача, підтверджується також послідовною практикою ВРП стосовно відкладення розгляду питання про звільнення інших судів у зв`язку з судовим оскарженням актів ВККС, які стали підставою для внесення відповідних подань. Зокрема, представник позивача наводить перелік суддів стосовно яких розгляд питання про їх звільнення було відкладено Радою за аналогічними клопотаннями.
193. Окремо представник позивача вказує на передчасність розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 до вирішення набрання законної сили судовим рішенням у справі № 9901/55/19, оскільки в цій справі оскаржувалось рішення ВККС від 05 листопада 2018 року, ухвалене у пленарному складі, яким було відмовлено судді Франківського районного суду м. Львова у перегляді рішення Комісії від 07 червня 2018 року № 130/зп-18 щодо результатів виконаного нею практичного завдання. Вказане рішення Комісії оскаржено, зокрема, з огляду на його невмотивованість. 
194. На засіданні ВРП 12 березня 2019 року представником ОСОБА_1 було повторно подано клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення судді з підстав оскарження в судовому порядку рішення ВККС.
195. Однак, вказані клопотання аналогічно як і клопотання від 05 лютого 2019 року Радою розглянуті і вирішені не були. 
196. Колегія суддів наголошує, що приписи частини п`ятої статті 56 Закону № 1798-VIII та пункту 17.4-1 глави 17 Регламенту ВРП згідно яких повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності, не встановлюють імперативного обов`язку щодо розгляду питання про звільнення судді за її відсутності, в разі її повторної неявки. 
197. Неявка судді на засідання ВРП, це одна з можливих підстав для відкладення розгляду питання про його звільнення, але ж не виключається можливість відкладення розгляду такого питання за наявності інших поважних обумовлених обставин, як окремо, так і у своїй сукупності.
198. Іншими словами право розглядати чи відкласти розгляд питання про звільнення судді залежить від розсуду членів ВРП. При цьому таке право має бути реалізовано з урахуванням всіх обставин у справі та причин, які зумовили неявку в кожному конкретному випадку.
199. Вирішуючи доводи ОСОБА_1 щодо поважності неявки її на засідання ВРП 12 березня 2019 року, яка підтверджена документально, питання щодо відмови у задоволенні клопотання про відкладення розгляду її питання з усіх підстав наведених у клопотаннях не вирішене, колегія суддів вважає їх обґрунтованими. Наведені обставини та доводи стороною ВРП не спростовані в судовому засіданні.
200. В контексті обставин цієї справи колегія суддів зазначає, що не розгляд та не вирішення заяв ОСОБА_1 і її представника від 01 лютого та 12 березня 2019 року про відкладення розгляду питання по судді ОСОБА_1. з огляду на судове оскарженням актів ВККС, не дають підстав стверджувати про повторну неявку 12 березня 2019 року. Відкладення з підстав задоволення вказаних клопотань зумовлює неможливість застосування наслідків повторної неявки.
201. При цьому колегія вважає слушним довід сторони позивача, що ВРП на засіданні від 12 березня 2019  року в порушення вимог свого Регламенту, до оголошення доповіді члена ВРП Малашенкової Т. М. відкритим голосуванням не прийнято рішення про розгляд справи за відсутності позивача. Якщо відмовили у відкладені, то повинні були провести засідання за участі представника за усіма правилами дотримання процесу.
202. Заперечення чи обмеження ВРП можливості на участь судді у засіданні чи його представника, де вирішується «кар`єрне питання» судді щодо подальшої його роботи є таким, що порушує принцип та право особи на участь у процесі прийняття рішення передбаченого пункту 9 частини другої статті КАС України.
203. Крім того, як свідчить відеозапис засідання ВРП, після доповіді члена ВРП Малашенкової Т. М. щодо судді ОСОБА_1, в порушення вимог часини п`ятої статті 56 Закону № 1798-VIII та пункту 17.4-1, 17.5 глави 17 Регламенту ВРП не надала можливість адвокату Кротюку О. В. бути заслуханим (надати пояснення) по суті питання щодо звільнення судді ОСОБА_1 .
204. При цьому як свідчать матеріали справи про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України будь-які письмові пояснення щодо обставин звільнення ані сама суддя, ані її представник не надавали.
205. Суд ураховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватися з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об`єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві.
206. Колегія суддів вважає, що вказані процедурні порушення під час прийняття оскаржуваного рішення ВРП, в їх сукупності, свідчать про необ`єктивність розгляду питання щодо звільнення судді ОСОБА_1 та порушення права останньої на захист. 
207. При цьому колегія суддів звертає увагу, що у межах кваліфікаційного провадження ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема, можуть вплинути на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
208. Представником позивача наведено низку рішень ВРП, в яких Рада розглядаючи подання з рекомендацією ВККС про звільнення інших судів за аналогічних обставин, які також недонабрали необхідної кількості балів за написання практичного завдання, відмовляла у задоволенні відповідних подань саме через те, що рішення Комісії не містять оцінки обставин, про які зазначали судді у своїх заявах на обґрунтування сумнівів в об`єктивності оцінювання, що за висновками ВРП визнано недотриманням належної процедури кваліфікаційного оцінювання.
209. Такі доводи сторони з огляду на встановлені обставини є цілком слушними зауваженнями щодо наведених прикладів застосування неоднозначного та непослідовного підходу ВРП до інших суддів які за схожих обставини не задовольнялись рішення ВККС України щодо визнання суддів такими, що не відповідають займаній посаді та необхідності внесення до ВРП подання з рекомендацією про їх звільнення з посади судді.
210. При цьому колегія суддів звертає увагу, що в ході судового розгляду цієї справи з`ясовано, що ОСОБА_1 приймала участь у конкурсі на зайняття 23 вакантних посад суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оголошеного рішенням ВККС від 02 серпня 2018 року. У межах вказаного конкурсу ОСОБА_1 на першому етапі кваліфікаційного оцінювання склала іспит, за результатами якого отримала 178 балів (76,6 балів з тестування та 60,5 балів за виконання практичного завдання).
211. На переконання Суду, не зважаючи на різницю між оцінкою та визначення переможця у конкурсі до Верховного Суду, яка в більшості залежала від кількості вакантних посад, та кваліфікаційним оцінюванням на здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, беручи до уваги, що кількість балів, які отримала позивач за виконання практичного завдання в межах конкурсу до Верховного Суду, оголошеного рішенням ВККС від 02 серпня 2018 року суттєво відрізняється (є значно вищою) від кількості балів, які ОСОБА_1 отримала за виконання практичного завдання в межах її кваліфікаційного оцінювання, ВРП при розгляді подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, могла б врахувати ці обставини та оцінити їх в сукупності з іншими обставинами справи, оскільки такі обставини ставлять під сумнів висновок про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді за критерієм професійної компетентності, про що додатково свідчить вищенаведена практика розгляду ВРП питань щодо інших суддів. 
212. Водночас, надходження до ВРП подання ВККС з рекомендацією про звільнення судді з посади не є безумовною підставою для прийняття ВРП рішення про звільнення такого судді з посади. ВРП здійснює перевірку даних, які встановлюються під час проходження суддею кваліфікаційного іспиту. За результатами перевірки, незважаючи на наявність рекомендації Комісії, ВРП може і не погодитися з таким рішенням.
213. Отже, вирішення питання про звільнення судді з посади належить до компетенції саме ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та може бути оскаржене в судовому порядку.
214. При цьому, імперативні приписи Закону № 1798 вимагають ухвалення Радою саме вмотивованого рішення. Відсутність мотивів у такому рішенні є законодавчо визначеною підставою для його оскарження і наступного скасування. Це прямо закріплено у статтях 56, 57 Закону № 1798, які в своїй сукупності свідчать, що законодавець вимагає наявність мотивів як обов`язкової складової ухвалених за результатами кваліфікаційного оцінювання рішень і гарантії дотримання прав особи, щодо якої воно проводиться.
215. Під час розгляду цієї справи Суд перевіряє рішення ВРП на предмет його вмотивованості, адже лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
216. Крім того, рішення щодо відповідності/невідповідності судді займаній посаді повинно не тільки бути мотивованим, а й обов`язково відповідати критеріям зрозумілості та обґрунтованості для можливості надання такому рішенню оцінки.
217. Розглядаючи дану справу, Суд з`ясував, що представник ОСОБА_1 - Кротюк О. В. в засіданні ВРП 12 березня 2019 року, посилався на безпідставність застосування Комісією під час кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 пункту 9 глави 6 Розділу 2 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16. Також вказував, що набрання нею в цілому за іспит 131,63 балів не позбавляло її права на участь у наступному етапі оцінювання на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
218. Разом з тим, приймаючи рішення від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19, ВРП, процитувавши відповідні положення законодавства та резолютивну частину рішення Комісії від 21 грудня 2018 року №1983/ко-18, й навівши розмір отриманих позивачем за результатами виконаних анонімного письмового тестування і практичного завдання балів, жодних мотивів й обґрунтувань з приводу пояснень представника позивача не навела, чим, в свою чергу, порушено законодавчо встановлену вимогу щодо вмотивованості рішення Ради про звільнення судді з займаної посади.
219. Підсумовуючи вищевикладене, Верховний Суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Ради від 12 березня 2019 року № 718/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова. 
220. Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді судді, Суд зазначає таке.
221. Відповідно до статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом.
222. Так, конституційно-правовий статус Вищої ради правосуддя, як органу, у якому більшість членів з числа суддів, і завданням якого, окрім іншого, є формування якісного суддівського корпусу з високим рівнем відповідальності при здійсненні правосуддя як перед державою, так і перед суспільством, передбачає, що саме цей орган наділений правом давати оцінку діям/вчинкам/поведінці судді.
223. Окрім того, завданням ВРП є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ. Попри те, що Президент України задіяний у процедурі призначення на посаду судді, все ж його участь у цьому процесі зводиться лише до видання правового акта (указу) на підставі рішення ВРП, що по суті є кінцевим (остаточним) наслідком (результатом) рішення ВРП щодо призначення на посаду судді, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.
224. Отже, на теперішній час, крім ВРП, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не може давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв`язку з цим остаточні рішення, а також не наділений повноваженнями на прийняття рішень щодо призначення на посаду судді або звільнення з посади.
225. Таким чином, аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, та обставин справи дають підстави для висновку, що питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, ВРП, як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах.
226. Ураховуючи зазначене, та враховуючи наявність нереалізованого подання від 18 січня 2019 року № 21-314/19 з рекомендацією ВККС від 21 грудня 2018 року № 1983/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова, позовні вимоги стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Франківського районного суду м. Львова є передчасними.
227. Отже, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 КАС України, Суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання дій протиправними, визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 12 березня 2019 року №  718/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду міста Львова.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.
Повний текст рішення складений та підписаний 22 лютого 2024 року.              

Головуючий суддя                                                                                М. М. Яковенко
Судді                                                                                                              Н. Є. Блажівська
                                                                                                                       І. В. Дашутін
                                                                                                                      Л. О. Єресько
                                                                                                                       О. О. Шишов