ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15593/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 березня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської міської прокуратури, в якому просила суд:
визнати протиправним та скасувати наказ Київської міської прокуратури «Про звільнення» від 31.10.2022 № 1859К;
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 01.11.2022;
стягнути з Київської міської прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2023 по дату винесення рішення суду з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 08.06.2017 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а з 27.03.2020 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду (по досягненню шестирічного віку) включно до 17.03.2023. 
17.03.2023 ОСОБА_1 відповідачем був вручений наказ від 31.10.2022 № 1859к (далі - наказ про звільнення), відповідно до якого її звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» з 31.10.2022 на підставі листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419 вих-19.
Позивачка вважає звільнення у період перебування у відпустці по догляду за дитиною протиправним.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2023 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч. 1  ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2012 року працювала в органах прокуратури на різних посадах. Із серпня 2012 по жовтень 2014 - прокурор прокуратури Солом`янського району м. Києва, з жовтня 2014 по серпень 2015 - прокурор відділу статистики, ведення Єдиного реєстру розслідувань прокуратури м. Києва, з серпня 2015 по серпень 2016 - прокурор відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань інформаційно-статистичної роботи прокуратури м. Києва, з серпня 2016 по липень 2018 - начальник відділу організації діяльності у сфері запобігання корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва, з липня 2018 по 31.10.2022 - начальник відділу організації діяльності у сфері запобігання корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури.
ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_2 , 2017 року народження (копія свідоцтва про народження від 25.04.2017), з 08.06.2017 позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
Наказом прокуратури міста Києва від 27.07.2018 № 1672к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва на підставі заяви, згоди начальника управління та заступника прокурора міста Києва.
27.03.2020 на підставі заяви та медичної довідки про потребу дитини у домашньому догляді від 21.03.2020 № 932 ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 06.04.2020 по 23.09.2020 включно (наказ прокуратури міста Києва від 27.02.2020 № 622к).
Наказом прокуратури міста Києва від 24.09.2020 № 370к на підставі заяви та довідки про потребу дитини у домашньому догляді ТОВ «Міжнародний центр гомеопатії» № 1008 від 23.09.2020 ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 24.09.2020 по 24.03.2021 включно. У подальшому, відпустка позивачки по догляду за дитиною без збереження заробітної плати неодноразово продовжувалась відповідачем відповідними наказами.
Наказом Київської міської прокуратури від 22.09.2022 № 1655к на підставі заяви та довідки про потребу дитини у домашньому догляді КНП «Консультативно - діагностичний центр» Печерського району міста Києва від 16.09.2022 № 372, довідки АТ «Державна продовольча - зернова корпорація України» від 20.09.2022 № 130 - 1 - 19/2535 позивачці надано відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 25.09.2022 по 17.03.2023 включно.
17.03.2023 ОСОБА_1 прибула до приміщення Київської міської прокуратури після закінчення відпустки по догляду за малолітньою дитиною для подання заяви про вихід з відпустки по догляду за дитиною, що підтверджується написаною нею заявою від 17.03.2023.
Однак, в цей же день, ОСОБА_1 відповідачем був вручений наказ від 31.10.2022 № 1859к, відповідно до якого її звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з 31.10.2022 на підставі листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419 вих-19.
Вважаючи протиправним наказ про звільнення із займаної посади, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки лише факт неподання ОСОБА_1 заяви до Генерального прокурора про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію в строк до 15 жовтня 2019 року не може бути підставою звільнення, враховуючи, що ОСОБА_1 в той час перебувала у відпустці по догляду за дитиною і мала право сподіватися, що лише після закінчення відпустки по догляду за дитиною і виходом на роботу вона повинна подати відповідну заяву і пройти атестацію. 
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України «Про прокуратуру», є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності. 
Відповідно до вимог частини 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі, у тому числі: 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Черговим етапом процесу реформування прокуратури стало прийняття Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон № 113), який набрав чинності 25 вересня 2019 року.
Відповідно до абзацу першого пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (у редакції до 15.06.2021) прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих та військових прокуратур можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації», затвердженим 03 жовтня 2019 року наказом Генерального прокурора № 221 (далі - Порядок № 221).
15.06.2021 Законом України № 1554-IX були внесені зміни у Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» - зміни набрали чинності 11.07.2021.
Пункт 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» було вирішено викласти у такій редакції:
« 7. Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які, у тому числі:
2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію.»
Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
Змін також зазнали пункти 9-10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Так, згідно з пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 7 цього розділу.
Пунктом 10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 пункту 7 цього розділу, мають право у строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
ОСОБА_1 було звільнено на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з 31.10.2022 на підставі листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419вих-19.
Пункт 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у редакції на момент звільнення позивачки звучить таким чином: «установити, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав:
1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
У Порядок проходження прокурорами атестації № 221, останні зміни вносились 03.09.2021.
Відповідно до пунктів 9 та 10 Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.
Отже, до набрання чинності Законом України від 15.06.2021 № 1554-IX перебування особи у відпустці за доглядом за дитиною (як і інші причини, передбачені у підпунктах 1-4 пункту 7 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») взагалі було поважною причиною неподання заяви про намір пройти атестацію - у даному випадку слід наголосити на безперервності такої відпустки, право на яку виникло взагалі до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури». 
У взаємозв`язку пунктів 7 , 9 та 10 Закону України від 15.06.2021№ 1554-IX та пунктів 9, 10 Порядку проходження прокурорами атестації можна дійти висновку, що оскільки строк подання заяви до 15 жовтня 2019 року в момент набрання цими змінами законної сили вже закінчився, будь-яких нових строків ані Закон, ані Порядок не містить, єдиною законною підставою звільнити особу на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону після 11.07.2021 - набрання чинності змінами - є факт неподання такою особою заяви після того, як відпали поважні причини непроходження атестації (неподання відповідної заяви) - у даному випадку це дата виходу ОСОБА_1 із відпустки по догляду за дитиною.
В іншому випадку нівелюється можливість подання особами, визначеними у пункті 7 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень», без відносно до причин їх неподання до 15 жовтня 2019 року, таких заяв. Оскільки на наступний день після набрання змінами законної сили всі ці особи підлягали звільненню, так як строк подання заяв закінчився ще 15 жовтня 2019 року.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення позивачки став лист Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419вих-19, про що зазначено у наказі про звільнення.
Водночас, Київська міська прокуратура жодним чином не обґрунтувала підстави звільнення ОСОБА_1 саме 31.10.2022, а не після надходження листа Генеральної прокуратури України. 
Крім того, Київська міська прокуратура не врахувала безперервності перебування ОСОБА_1 у відпустках по догляду за дитиною. 
Колегія суддів звертає увагу, що останній наказ про надання відпустки для догляду за дитиною датований 22.09.2022 і наданий до 17.03.2023 включно.
Також, слід зазначити, що рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 1 березня 2023 року № 3-5/2022(9/22) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.
Конституційний Суд України визначив, що використання в оспорюваному приписі Закону № 113 слів «можливе майбутнє звільнення» призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону № 113 могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів «можливе» та «майбутнє», що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.
Отже, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.
Конституційний Суд України у цьому рішенні також зробив посилання на рішення від 21 липня 2021 року № 4-р(II)/2021 і зауважив, що «доступність учасникам суспільних відносин акта права для ознайомлення не гарантує доступності його змісту, якщо припис такого акта викладений неякісно, зокрема нечітко або суперечливо»  (абзац перший підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
Отже, оспорюваний припис Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» мав не лише бути доступним для учасників суспільних відносин, а також відповідати принципові верховенства права (правовладдя), зокрема такому складнику цього принципу, як юридична визначеність, що полягає, зокрема, в чіткості та зрозумілості норм права, передбачності їх змісту та можливих наслідків застосування або іншої форми реалізації цих норм права.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 мала право принагідно сподіватися, що лише після закінчення відпустки по догляду за дитиною і виходом на роботу вона повинна подати відповідну заяву і пройти атестацію.
Положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про прокуратуру», не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення.
Отже, з метою ефективного відновлення порушених прав позивача та уникнення декларативності судового рішення суд повинен застосувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП України.
Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
При цьому у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Правова позиція з цього приводу є усталеною у судовій практиці, зокрема в постанові Верховний Суд України від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 823/5361/15, 16 травня 2019 року у справі № 820/10744/15 та 11 червня 2020 року у справі № 816/1895/18.
Крім того, позивачкою враховані висновку Верховного Суду, висловлені у постанові від 12.07.2022 у справі № 640/23035/19.
Так, установа - Прокуратура міста Києва, з якої позивачку звільнили, змінила своє найменування і її поновлення на посаді у Прокуратурі міста Києва, яка уже перейменована, тобто якої фактично не існує, не відповідатиме принципу верховенства права і призведе до ілюзорного захисту прав без їх реального і фактичного відновлення.
Водночас умовою для переведення на посаду у Київську міську прокуратуру згідно із пунктом 18 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ є успішне проходження прокурором атестації.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури, поклавши обов`язок виконання рішення суду в цій частині та поновлення на посаді на Київську міську прокуратуру.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду його стягнення, слід зазначити наступне.
Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до абзаців першого-третього пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абзаци четвертий, шостий пункту 2 Порядку № 100).
Згідно з абзацом сьомим пункту 2 Порядку № 100 якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.
Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період (абзац третій пункту 3 Порядку № 100).
Пунктом 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;
м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;
н) винагороди державним виконавцям;
о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.
Згідно з абзацом дев`ятнадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
Таким чином, з огляду на викладене, нарахування середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців робочі дні на число робочих днів за цей період.
З 12 грудня 2020 року з Порядку № 100 виключено пункт 10, що виключає можливість його застосування при розрахунку судом середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.
Абзацом третім пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505).
Отже, на працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур до дня їх звільнення або переведення у разі успішного проходження атестації до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури продовжують поширюватися положення Постанови № 505.
Поновлення позивачки на посаді в судовому порядку не є ні призначенням, ні переведенням на посаду до окружної прокуратури внаслідок успішного проходження атестації, передбаченої розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.
З огляду на те, що позивачкою не завершено процедуру атестації, правові підстави застосувати коефіцієнт підвищення посадового окладу до середньої заробітної плати позивачки відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Київської міської прокуратури від 24 травня 2023 року № 21/69, ОСОБА_1 відпрацьовано у грудні 2016 року 13 робочих днів, у січні 2017 року 2 робочі дні, разом за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, - 15 робочих днів.
Сума нарахованої заробітної плати, яка враховується при обчисленні середньої заробітної плати за приписами Порядку № 100, за 13 робочих днів у грудні 2016 року складає 13904, 67 грн., за 2 робочих дні у січні 2017 року складає 1531, 48 грн.
Розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, за грудень 2016 року та січень 2017 становить 15436,15 грн.
Середньоденна заробітна плата становить 1029, 08 грн., яка обраховується: 15436, 15 грн. : 15 днів.
Оскільки станом на день звільнення (31 жовтня 2022) позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, то період вимушеного прогулу розпочинається з дати закінчення такої відпустки, в даному випадку це 17 березня 2023 року.
Отже вимушений прогул позивачки слід обраховувати з 17 березня 2023 року по день ухвалення судового рішення - 01 вересня 2023 року.
У періоді вимушеного прогулу з 17 березня 2023 року по 01 вересня 2023 року (з урахуванням частини шостої статті 6 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року, відповідно до приписів якої у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 (вихідні дні), статей 71 (заборона роботи у вихідні дні. Винятковий порядок застосування такої роботи), 73 (святкові і неробочі дні), 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки») було 121 робочий день (березень - 11 днів, квітень - 20 днів, травень - 23 дні, червень - 22 дні, липень - 21 день, серпень - 23 дні, вересень - 1 день).
Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 124 518,68 грн. (1029, 08 грн. х 121 робочий день) який підлягає стягненню з Київської міської прокуратури на користь позивачки.
Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Таким чином, Київська міська прокуратура, як податковий агент відповідно до норм Податкового Кодексу України та як страхувальник відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язана виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.
Щодо доводів апелянта про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачкою місячного строку на оскарження наказу про звільнення, слід зазначити наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 надсилалися повідомлення у месенджері WhatsApp з фотографією наказу про звільнення, також копія наказу надсилалась позивачці за адресою її реєстрації у Києві: АДРЕСА_1 .
В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що з наказом про звільнення позивачка ознайомилась 17.03.2023, про що зроблено власноручний підпис на наказі. 
Позовну заяву ОСОБА_1 подано засобами поштового зв`язку 14.04.2023, тобто у межах місячного строку. 
Доводи апелянта щодо надсилання копії наказу у месенджері та засобами поштового зв`язку до уваги судом не беруться, так як суперечать нормам законодавства про працю, а надані копії документів не є електронними документами в розумінні положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, та тимчасово перебувала у Львівській області, про що було повідомлено відповідачу. 
Відповідно до вимог ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнаватись. Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли Позивач дізнався про рішення, дію або бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день, встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому слово «повинна» слід тлумачили як неможливість незнання , припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте, або які дій вчинені.
Однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Такий строк згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України  у справах про звільнення визначений в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.
Відповідно Кодексом адміністративного судочинства України та Кодексом законів про працю України встановлено, що для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дати вручення копії наказу про звільнення або з видачі трудової книжки.
Дане положення законодавства підтверджується також судовою практикою в тому числі Верховного Суду.
Висновок щодо особливостей обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі особи, яка звільнена з публічної служби, викладений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №815/4532/16 та від 23 травня 2018 року у справі № 820/71 12/15. У вказаних судових рішеннях міститься висновок про те, що нормами Кодексу адміністративного судочинства України та Кодексу законів про працю України встановлено, що для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до частини третьої статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Київської міської прокуратури від 22.09.2022 року № 1655к на підставі заяви та довідки про потребу дитини у домашньому догляді КНП «Консультативно-діагностичний центр» Печерського району міста Києва від 16.09.2022 року №372, довідки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 20.09.2022 року № 130 -1-19/2535 ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 25.09.2022 року по 17.03.2023 року включно. Тобто, до 17.03.2023 року ОСОБА_1 не була на роботі.
Під час розгляду справи встановлено, що 17.03.2023 року ОСОБА_1 прибула до приміщення Київської міської прокуратури для подання заяви про вихід з відпустки по догляду за дитиною, що підтверджується написаною нею заявою із 17.03.2023 року, копія якої міститься в матеріалах справи.
В той же час, 17.03.2023 року ОСОБА_1 був вручений Наказ Київської міської прокуратури від 31.10.2022 року №1859к, відповідно до якого позивача звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у становлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформ органів прокуратури» з 31.10.2022 р. на підставі листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 р. №11/1/1-2419вих.-19
Крім того, колегія суддів звертає увагу, як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про звільнення було направлено позивачу рекомендованим поштовим відправленням, яке повернулося із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», що жодним чином не може свідчити про обізнаність ОСОБА_1 щодо прийняття оспорюваного наказу.
Колегія суддів не бере до уваги, як належний доказ листування у месенджері, оскільки згідно з практикою Верховного Суду, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі не можливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документу не захищений від внесення правок і викривлення.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для залишення позову без розгляду відсутні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до ч. ч. 1, 2  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно  ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 

Судді                                                                                          Л.В. Бєлова

                                                                                                    А.Ю. Кучма