Справа № 127/20400/23
Провадження № 22-ц/801/502/2024
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2024 року	Справа № 127/20400/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М., 
       розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/20400/23 запозовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ємільчине Агроком» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
       за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ємільчине Агроком» – адвоката Оверковського Костянтина Володимировичана рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року, яке ухвалене суддею Вохміновою О.С. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 21 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в :

          В липні 2023 рокуОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Ємільчине Агроком» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Мотивувала тим, що 01.06.2022 року наказом № 12-К від 31.05.2022 року її прийняли на роботу на посаду бухгалтера ТОВ «Ємільчине Агроком» на 8 годинний робочий день п`ятиденний робочий тиждень з посадовим окладом 7 500 грн. 
31.03.2023 року позивача було звільнено з роботи наказом № 2-/К/2023 від 31.03.2023 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України із нарахуванням та виплатою їй компенсації за невикористану відпустку – 20 днів.
Починаючи з 01.06.2023 року по 31.03.2023 року відповідач нараховував, але не виплачував позивачу заробітну плату. Середньоденна зарплата становить 348,83 грн. 
В день звільнення – 31.03.2023 року відповідач надав позивачу довідку про суму заборгованості по заробітній платі за період з 01.06.2022 року по 31.03.2023 року – 65 633,51 грн. Оскільки заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 виплачена не була, позивач просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 65 633,50 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнутоз ТОВ«Ємільчине Агроком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65 356,62 грн (без урахування податків та обов`язкових платежів), а також судовий збір в сумі 1073,60 грн. В решті позову – відмовлено. 

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ТОВ «Ємільчине Агроком» – адвокат Оверковський К.В.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. 
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, оскільки позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, залишились не задоволеними позовні вимоги в частині затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 квітня 2023 року по 30 вересня 2023 року, в сумі 65356,62 грн, які підлягають задоволенню. 

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 12-К від 31.05.2022 року ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера ТОВ «Ємільчине Агроком» з 01.06.2022 року на 8 годинний робочий день (09.00 – 18.00) п`ятиденний робочий тиждень з посадовим окладом 7 500 грн. (а.с.4).

31.03.2023 року позивача було звільнено з роботи наказом № 2-/К/2023 від 31.03.2023 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України із нарахуванням та виплатою їй компенсації за невикористану відпустку – 20 днів (а.с.7).

Починаючи з 01.06.2023 року по 31.03.2023 року відповідач нараховував, але не виплачував позивачу заробітну плату. 

В день звільнення – 31.03.2023 року відповідач надав ОСОБА_1 довідку про те, що вона працювала в ТОВ «Ємільчине Агроком» на посаді бухгалтера в період з 01.06.2022 року по 31.03.2023 року. Заборгованість по заробітній платі становить 65 633, 51 грн (а.с.8).

Заборгованість по заробітній платі в сумі 65 633,51 грн була виплачена позивачу лише 12.12.2023 року (а.с.57).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зазначив, що аналіз статтей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27 січня 2020 року дійшов висновку, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, на підставі статей 47, 116, 117 КЗпП України суд першої інстанції правильно стягнув середній заробіток у розмірі 65356,62 грн за 183 днів затримки розрахунку при звільненні (за період з 01 квітня 2023 року по 30 вересня 2023 року), правильно визначивши його розмір відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, тому в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.  

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ємільчине Агроком» – адвоката Оверковського Костянтина Володимировичазалишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2024 року.

Головуючий                                  Сопрун В.В.

Судді                                          Міхасішин І.В.
       
                                                               Стадник І.М.