ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 522/20021/18
провадження № 61-10430св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В..,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:            
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 червня 2019 року у складі судді Науменко А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням уточнень просило звернути стягнення на предмет іпотеки: - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу, серіі та номер 274, виданого 10 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т. А., шляхом продажу на електронних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні, не нижче за звичайних ринкових цін,                          з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № ML-502/023/2008 у загальному розмірі 1 149 256,39 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариств «ОТП Банк»   (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 117 148,40 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка визначається як фіксований відсоток +FIDR, де фіксований відсоток дорівнює 4,49 %, та кінцевим терміном повернення до 06 червня 2023 року.
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 25 лютого 2008 року ОСОБА_2 передав в іпотеку банку на підставі договору іпотеки   належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .
У зв`язку з посвідченням іпотечного договору нотаріусом накладалась заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована в реєстрі за № 34.
На підставі укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 01 липня                      2010 року до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним та іпотечним договорами.
Оскільки 10 лютого 2011 року ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , вищезазначений договір іпотеки є дійсним для набувача відповідного нерухомого майна, а тому ОСОБА_1 набула статусу іпотекодавця і несе всі обов`язки за іпотечним договором на тих самих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.
У зв`язку з наявністю у боржника непогашеної кредитної заборгованості, розмір якої становить 1 149 256, 39 грн та яка складається з суми основного боргу за кредитом - 922 981,18 грн, заборгованості за відсотками - 189 655,43 грн, пені -34 499,78 грн, штрафних санкцій -                    300,00 грн, судових витрат, понесених за подання позову про стягнення заборгованості, - 1 820,00 грн, позивач просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах відсутні докази щодо державної реєстрації відступлення права вимоги за договором іпотеки,                  а тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло право за договором іпотеки від 25 лютого 2008 року у встановленому законом порядку. Тому позивач не є іпотекодержателем за договором іпотеки, а, відтак, у нього відсутні правові підстави для звернення стягнення на спірну квартиру. Суд також зазначив, що за виконавчим написом нотаріуса від 12 листопада 2008 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі                  753 099,93 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а отже ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно. На час укладення 01 липня 2010 року договору відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за договором іпотеки запис про іпотеку вже був вилучений і ОСОБА_2 вже не був власником квартири, а   ОСОБА_1 , у свою чергу,  не мала договірних відносин ані з ПАТ «ОТП Банк», ані з ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» рішення Приморського районного суду від 04 червня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті судове рішення залишено без змін.
Постанова апеляційного суду аргументована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки:
відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 29 червня                   2010 року, який є чинним, ПАТ «ОТП Банк» передало право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним та забезпечувальним договором, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги;
виконавчий напис нотаріуса є невиконаним, іпотечне майно за ним не є реалізованим та кошти від продажу відповідного майна кредитор не отримував.
При цьому, апеляційний суд погодився з висновком суду про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 липня 2023 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог..
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року в справі № 644/1793/16-ц, від 06 червня 2019 року в справі № 727/1990/18, від 14 липня 2021 року в справі № 522/866/17, від 08 вересня 2018 року в справі № 921/107/15-г/16, від 21 квітня 2021 року в справі № 296/12109/18, від 01 червня 2022 року в справі № 148/1805/20 та постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі № 6-63цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що заборгованість за кредитним договором самостійно боржник не погасив, у примусовому порядку виконавча служба жодних стягнень не здійснювала, кредитний договір та договір іпотеки недійсними не визнані.
Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
ОСОБА_1 , як новий власник об`єкта нерухомого майна, є іпотеколавцем за іпотечним договором від 25 лютого 2008 року і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.
Окрім того, вважає, що позовна давність має бути поновлена, оскільки до того моменту як ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало відомо про незаконний перехід прав власності на предмет іпотеки до іншої особи, право вимоги стягувана було захищено наявністю рішення суду про стягнення боргу у справі № 2-7242/10 та виконавчим написом нотаріуса.
Доводи інших учасників справи
Представник ОСОБА_1 - адвокат Івкова Л. В. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що перебіг позовної давності розпочався пред`явленням вимоги від 04 липня 2008 року, перервався пред`явленням позову 22 жовтня 2010 року, почався заново 23 жовтня 2010 року та сплив 22 жовтня 2013 року. У той час з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду 14 листопада 2018 року, з пропуском позовної давності.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі.                          
Витребувано з Приморського районного суду міста Одеси цивільну справу № 522/20021/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 25 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 117 148,40 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка визначається як фіксований відсоток +FIDR, де фіксований відсоток дорівнює 4,49 %, з кінцевим терміном повернення до 06 червня 2023 року.
На забезпечення виконання цього договору 25 лютого 2008 року                   ОСОБА_2 передав в іпотеку банку на підставі договору іпотеки   належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .
У зв`язку з посвідченням іпотечного договору нотаріусом накладалась заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована в реєстрі за № 34.
12 листопада 2008 року за виконавчим написом нотаріуса стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі                             753 099,93 грн шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.
04 лютого 2010 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Федоренко О. І. вилучив  запис від 25 лютого 2008 року про обтяження - іпотеку, іпотекодержатель - ЗАТ «ОТП Банк».
Також установлено, що 16 лютого 2010 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гурська О. В. посвідчила договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 .
29 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» уклало з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором  від 25 лютого 2008 року.
01 липня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за договором іпотеки від 25 лютого 2008 року.
11 лютого 2011 року ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.
Окрім того, встановлено, що 30 серпня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого                2008 року, за наслідками розгляду якого 22 жовтня 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитом в сумі 143 385,65 дол. США, що еквівалентно 1 147 436, 39 грн.
Зазначеним судовим рішенням установлено, що 04 липня 2008 року позивач направив позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ним 25 лютого 2008 року.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року в справі № 644/1793/16-ц,                            від 06 червня 2019 року в справі № 727/1990/18, від 14 липня 2021 року в справі № 522/866/17, від 08 вересня 2018 року в справі № 921/107/15-г/16, від 21 квітня 2021 року в справі № 296/12109/18, від 01 червня 2022 року в справі № 148/1805/20 та постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі № 6-63цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15).
Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції подала заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України дозволяє стверджувати, що початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
У постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі                               № 201/15310/16, від 27 вересня 2023 року у справі № 727/6687/22 зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що 30 серпня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на набуте право вимоги за кредитним договором згідно договору про відступлення права вимоги від 01 липня 2010 року, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року.
22 жовтня 2010 року Малиновський районний судо м. Одеси ухвалив заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитом в сумі 143 385,65 дол. США, що еквівалентно 1 147 436, 39 грн.
Зазначеним судовим рішенням установлено, що позивач направив позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 04 липня 2008 рокуза вих. № 22-3-2/27276.
Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14- 154цс18) зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Суди також установили, що перебіг позовної давності розпочався пред`явленням вимоги від 04 липня 2008 року, перервався пред`явленням позову 22 жовтня 2010 року, почався заново 23 жовтня 2010 року та сплив 22 жовтня 2013 року.
З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду лише 14 листопада 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.
Встановивши, що позовна давність за вимогами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» спливла 22 жовтня 2013 року, позивач пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки 14 листопада 2018 року й відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції, з яким фактично в цій частині погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустило трирічну позовну давність, що є підставою для застосування положень статті 267 ЦК України та відмови у його задоволенні.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень в оскарженій частині, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих  справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                             у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями  400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 червня 2019 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.                                                                        
         Судді:                                                                                                М. Є. Червинська

 Є. В. Коротенко

  В. М. Коротун