ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2024 року у справі № 554/11430/22 (провадження № 61-910ск24)
за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних збитків за несвоєчасне виконання рішення
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду                     від 12 грудня 2023 року
 
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з Міністерства юстиції України на свою користь шляхом безспірного списання компенсацію в розмірі 3 % річних у сумі 31 586,02 грн та інфляційні втрати у сумі 273 587,21 грн за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду.
Зазначала, що 26 січня 2006 року Октябрським районним судом м. Полтави прийнято рішення, яким стягнуто із Спеціалізованого державного підприємства (далі - СПД) «Укрспец`юст» Міністерства юстиції України на її користь на відшкодування матеріальної шкоди 46 019,00 грн, на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн, у рахунок відшкодування судових витрат 1 601,00 грн, а всього 77 620,00 грн.
У подальшому виконавче провадження з виконання вказаного вище рішення суду було зупинене у зв`язку з процедурою банкрутства боржника СДП «Укрспец`юст» Міністерства юстиції України, а їй відмовлено у включенні до реєстру кредиторів підприємства-боржника через пропуск відповідного строку.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 серпня 2012 року у справі                             № 23/127-б постановлено, у тому числі, ліквідувати банкрута СДП «Укрспец`юст» Міністерства юстиції України як юридичну особу у зв`язку з банкрутством.
Використавши всі передбачені в Україні способи захисту своїх прав стосовно надмірно тривалого невиконання рішення Октябрського районного суду                             м. Полтави від 26 січня 2006 року, вона звернулася із заявою до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, справа «Семирода та інші проти України» (заява № 45879/07)).
12 жовтня 2017 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі № 45879/07, яким встановив наявність порушень з боку держави України пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та постановив: (а) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в доданій таблиці; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; (b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на вищезазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Таким чином, в рішенні ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року чітко визначено про обов`язок держави-відповідача сплатити всі суми, які зазначені в таблиці до рішення, та в разі невчасної сплати (після закінчення тримісячного строку) -  сплатити додатково відсотки, визначені у пункту b резолютивної частини.
Згідно таблиці (яка є додатком до рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року) на її користь державою мали бути сплачені наступні платежі: сума справедливої сатисфакції (2600,00 євро); відшкодування збитків від державного підприємства згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року (77 620,00 грн).
Згідно з постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А. М. закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання рішення ЄСПЛ у справі «Семирода та інші проти України», відповідно до платіжного доручення № 275 від 19 січня 2018 року їй перераховано                              85 889,32 грн, що еквівалентно 2 600,00 євро.
15 травня 2019 року вона звернулася до Ради Європи стосовно невиконання рішення ЄССПЛ від 12 жовтня 2017 року в частині заходів індивідуального характеру, а саме щодо невиконання рішення національного суду (рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року № 2-61 про стягнення матеріальної та моральної шкоди).
17 вересня 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, в якій зазначено, що до відділу надійшла службова записка керівника Секретаріату Уповноваженого у справах ЄСПЛ про необхідність виконання рішення національного суду, прийнятого на користь ОСОБА_1 , щодо стягнення шкоди, завданої державним підприємством, а саме рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року № 2-61, про невиконання якого зазначено у пункті 4 резолютивної частини рішення ЄСПЛ у справі «Семирода та інші проти України» (заява № 45879/07).
19 вересня 2019 року вона подала заяву до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просила виплатити відшкодування згідно рішення ЄСПЛ у справі                             № 45879/07 від 12 жовтня 2017 року в частині виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року з урахуванням індексу інфляції та нарахуванням пені, розмір якої діє на період несплати і до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 15 жовтня 2019 року                     № 12259 їй перераховано заборгованість за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року № 2-61 у розмірі 77 620,00 грн.
Позивач просила стягнути з Міністерства юстиції України шляхом безспірного списання компенсацію в розмірі 3 % річних у сумі 31 586,02 грн та інфляційні втрати у сумі 273 587,21 грн за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2023 року скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 12,76 грн, що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 13 жовтня 2019 року по 14 жовтня 2019 року включно. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року фактично було виконано Міністерством юстиції України 15 жовтня 2019 року, а з позовом про стягнення матеріальних збитків за несвоєчасне виконання рішення ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду 13 жовтня 2022 року. Відповідачем у справі у поданому до місцевого суду відзиві було заявлено про застосування позовної давності.З урахуванням дати виконання відповідачем рішення суду першої інстанції                                   (15 жовтня 2019 року), дати звернення позивача з позовною заявою про стягнення матеріальних збитків за несвоєчасне виконання рішення                            (13 жовтня 2022 року), а також беручи до уваги часові обмеження у вигляді трьох років, які передували подачі такого позову, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню підлягають інфляційні втрати та 3 % річних за період з 13 жовтня 2019 року по                    14 жовтня 2019 року, оскільки стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період до 12 жовтня 2019 року обраховується з пропуском позовної давності, яку відповідач просив застосувати до цих правовідносин.
 
У січні 2024 року до Верховного Суду через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
01 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних збитків за несвоєчасне виконання рішення за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду                     від 12 грудня 2023 року.
 
Ухвала мотивована тим, що  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішенняу справіз ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню. Касаційна скарга містить посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до якого судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню у випадку, якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Верховний Суд вважає, що наведена скаржником обставина не дає достатніх підстав для висновку про необхідність відкриття касаційного провадження у цій справі, оскільки один лише фінансовий критерій не може бути визначальним для виняткового значення справи, а іншим скаржник свої доводи належним чином не обґрунтував та не долучив жодних доказів на їх підтвердження.
З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
З аналізу наведених норм ЦПК України можна зробити висновок, що касаційному перегляду не підлягають справи, передбачені у пунктах 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, та справи з ціною позову до двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому перевірці підлягає наявність саме цих підстав.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»);значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.
 
Оцінка судом «винятковості» значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі. 
 
Необхідність перегляду Верховним Судом України судового рішення у малозначній справі ОСОБА_1 обґрунтувала посиланням на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зазначила, що вона є ветераном праці, людиною похилого віку, пенсіонером (отримує незначну пенсію), має інвалідність ІІ, справа має для неї виняткове значення, адже відповідач майже                       13 років безпідставно користується її грошовими коштами, які значно знецінилися внаслідок інфляційних процесів, чим порушує її майновий інтерес, а держава повинна нести відповідальність за виконання остаточних рішень національних судів, оскільки чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. 
 
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року виконано лише 15 жовтня                2019 року після використання позивачем всіх національних засобів правового захисту та звернення до ЄСПЛ. 
 
Порушення її прав на отримання присудженої судом суми коштів продовжилося й після ухвалення ЄСПЛ рішення від 12 жовтня 2017 року у справі № 45879/07, яким встановлено надмірну тривалість невиконання рішення національного суду, присуджено заявниці заходи загального та індивідуального характеру. 
 
Вказані порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції з боку держави України зумовили необхідність чергового звернення  ОСОБА_1 до суду із цим позовом про стягнення сум за статтею 625 ЦК України внаслідок значного прострочення виконання державою грошового зобов`язання. 
 
Констатоване ЄСПЛ надмірно тривале невиконання державою рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 січня 2006 року на користь  ОСОБА_1 , її вік, стан здоров`я, обсяг вжитих нею способів захисту порушеного права, зміст оскаржуваного судового рішення і розмір присудженої суми 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду свідчать про наявність обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. 
Вважаю посилання заявниці на положення підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України обґрунтованими, у зв`язку з чим необхідно було відкрити провадження у справі та перевірити по суті за матеріалами справи доводи касаційної скарги з наведених у ній підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду. 
 
Суддя                                                                                                                   О. М. Ситнік