Постанова                             
Іменем України                     
          
13 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 205/15/19
провадження № 61-13806св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,              Тітова М. Ю.,           
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», 
треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна, державний реєстратор Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюк Євген Васильович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства               з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна, державний реєстратор Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюк Євген Васильович, про визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними, визнання договору іпотеки частково недійсним, скасування державної реєстрації, вселення та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою адвоката Бєліка Сергія Пилиповича як представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду                                м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року у складі судді Басової Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
                                                
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позову
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому                         з урахуванням уточнених позовних вимог просили:
- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 04 червня            2018 року, укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 , з усіма додатками та додатковими угодами до нього;
- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором  від 08 лютого 2012 року № ZXR019521.23882.002, укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 06 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко В. С., з усіма додатками та додатковими угодами до нього;
- визнати недійсним пункт 22 договору іпотеки квартири від 08 лютого 2012 року                          № ZXR019521.23882.002, що укладений між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»                       і ОСОБА_1 , в частині звернення стягнення на предмет іпотеки                                   в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 33.4 договору;
- застосувати наслідки недійсності договорів: про відступлення прав вимоги                          від 04 червня 2018 року між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 ; про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 06 червня 2018 року                             № ZXR019521.23882.002; про визнання частково недійсним договору іпотеки квартири від 08 лютого 2012 року № ZXR019521.23882.002 в частині недійсності пункту 22;
- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;
вселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є. В. внести відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .
 
На обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначали, що 08 лютого  2012 року між ПАТ «ВБР» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір                                            № 1К1PG3.23882.001 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 106 400,00 грн.
 
На забезпечення належного виконання умов кредитного договору 08 лютого                    2012 року між ПАТ «ВБР» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки ZXR019521.23882.002 (далі - договір іпотеки), за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Умови кредитного договору позивачі виконували належним чином, проте 26 вересня 2018 року, після насильницьких дій з боку невідомих людей, які силою їх виселили з вказаної квартири, дізнались, що 06 червня 2018 року між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, на підставі якого ОСОБА_3 зареєстрував право власності на їхню кватиру. 
 
Позивачі вважають, що договір про відступлення прав вимоги недійсний, оскільки є договором факторингу, в якому відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами можуть бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. ОСОБА_3 не є суб`єктом підприємницької діяльності з відповідним видом діяльності у сфері фінансових послуг, з правом здійснення факторингових операцій, а тому договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки є недійсним. А отже, всі дії, які вчинені після його укладення, є недійсними, в тому числі і реєстрація права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру.
 
Крім цього, пункт 22 договору іпотеки містить для позивачів несправедливі умови щодо початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 50 % від його вартості, тоді як                   у статтях 37, 43 Закону України «Про іпотеку» визначено, що початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 % його вартості, визначеної шляхом його оцінки.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 14 травня 2020 року позов задовольнив частково. Скасував реєстрацію права власності  ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та вселив ОСОБА_1 до зазначеної квартири. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювані правочини не можна кваліфікувати як договір факторингу, а тому вони не підлягають визнанню недійсними з підстав, зазначених у позові.  
Враховуючи, що іпотекодавець та іпотекодержатель у пункті 22 договору іпотеки досягли згоди щодо початкової ціну продажу предмета іпотеки, немає правових підстав для визнання цього пункту частково недійсним. 
Оскільки під час досудового врегулювання питання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 не дотримано норми статті 37 Закону України «Про іпотеку», реєстрація права власності за ОСОБА_3 на цю квартиру підлягає скасуванню.
Враховуючи, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 скасоване та встановлено факт чинення ОСОБА_3 перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю, є правові підстави для вселення ОСОБА_1 до цієї квартири. Для вселення ОСОБА_2 до спірної квартири  правових підстав немає, адже вона відповідно до статей 391, 396 ЦК України не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування цією квартирою.
Також немає і правових підстав для зобов`язання державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є. В. внести відомості про реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 , оскільки суд позбавлений права зобов`язувати вчинити певні дії осіб, які є третьою особою у справі, до того ж такі вимоги є передчасними.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 серпня  2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишив без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року -без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Бєлік С. П. як представник ОСОБА_1 просить скасувати повністю постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року та частково рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 04 червня 2018 року за кредитним договором від 08 лютого  2012 року                           № К1РС3.23882.001, укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 06 червня 2018 року за іпотечним договором від 08 лютого  2012 року № 2ХК019521.23882.002, що укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» і ОСОБА_3 ; визнати недійсним пункт 22 договору іпотеки квартири від 08 лютого 2012 року                                                   № 2ХК019521.23882.002, укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» і ОСОБА_1 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки                                 в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмета іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 33.4 договору та вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є. В. внести відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                          у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі                № 909/968/16 та постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі               № 465/646/11, від 16 квітня 2019 року у справі № 916/144/17, від 03 квітня                      2019 року у справі  № 591/4552/17, від 27 березня 2019 року у справі                                    № 755/5751/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в оскаржуваних частинах                є незаконними, необґрунтованими і такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Договори між ТОВ «Фінанс Проперті Групи» і фізичною особою ОСОБА_3 про відступлення прав вимоги укладені з порушенням норм закону, адже право вимоги відступлене фізичній особі, а тому повинні бути визнані недійсними, інакше  вони будуть вважатися дійсними, що призведе до повторної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .
 
Пункт 22 договору іпотеки квартири повинен бути визнаний недійсним, адже порушує статтю 37 Закону України «Про іпотеку» та є несправедливим, оскільки дає можливість іпотекодержателю отримати право власності на квартиру вартістю                 840 000,00 грн за наявності заборгованості за кредитним договором у розмірі 136 000,00 грн, що створює дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Ураховуючи вимоги та доводи касаційної скарги судові рішення в частині задоволених позовних вимог не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).
 
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив «Фінанс Проперті Груп»  на касаційну скаргу, мотивований тим, що судові рішення є обґрунтованими і такими, що прийняті без порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Укладений між «Фінанс Проперті Груп» і ОСОБА_3 договір не містить ознак договору факторингу, а є суто договором відступлення права вимоги, укладеним відповідно до чинного законодавства.
 
Договір іпотеки квартири укладений у 2012 році, жодної незгоди з його умовами зі сторони заявника не було аж до моменту виникнення спору в суді. Позивач була дієздатною особою та усвідомлювала наслідки своїх дій, що було встановлено нотаріусом під час укладення договору іпотеки квартири, тому підстав для визнання недійсним пункту 22 цього договору немає. 
 
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла відповідь адвоката Бєліка С. П. як представника ОСОБА_1 на відзив, мотивована незгодою з викладеними                  у ньому доводами. Твердження щодо заборгованості ОСОБА_1                                    у сумі 122 332,47 грн є надуманим, безпідставним та бездоказовим. МіжТОВ «Фінанс Проперті Групи» та ОСОБА_3 було укладено саме договір факторингу, тому він підлягає визнанню недійсним, адже в порушення вимог закону укладений               з фізичною особою. Пункт 22 договору іпотеки повинен бути визнаний недійсним, оскільки він порушує умови статті 37 Закону України «Про іпотеку»                                            та є несправедливим.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
11 жовтня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 лютого 2012 року між ПАТ «ВБР» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1К1PG3.23882.001, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит   у розмірі 106 400,00 грн.  
 
На забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ПАТ «ВБР»               і ОСОБА_1 08 лютого 2012 року укладено договір іпотеки                                             № ZXR019521.23882.002, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пункту 22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.5.16.7, 16.8 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.
 
При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 33.4 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною вище зазначеної в цьому пункті.
 
18 квітня 2018 року міжПАТ «ВБР», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» Міхно С. С.,  і ТОВ «Фінанс Проперті Груп»  укладено договір № 125 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого банк відступив шляхом продажу ТОВ «Фінанс Проперті Груп» право вимоги 001 до ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 лютого 2012 року № 1К1PG3.23882. 
 
18 квітня 2018 року між ПАТ «ВБР», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» Міхно С. С.,  і ТОВ «Фінанс Проперті Груп» у зв`язку з укладенням договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 125 укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки.  
 
04 червня 2018 року між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» і ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_3 набув права кредитора в зобов`язанні за кредитним договором                          від 08 лютого 2012 року № 1К1PG3.23882.001. 
 
06 червня 2018 року між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» і ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги  за іпотечним договором від 08 лютого                2012 року № ZXR019521.23882.002. 
 
У зв`язку з тим що ОСОБА_1 не виконує умов кредитного договору,                ОСОБА_3 використав право, передбачене пунктом 27 договору іпотеки                           від 08 лютого 2012 року № ZXR019521.23882.002, та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки (витяг                  з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).
 
ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 проживати у спірній квартирі та не надає ключі від неї.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті                              203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора                                        у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника     з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
 
Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
 
Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
 
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
 
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
 
Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
 
При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                                     від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження                                 № 12-42гс22).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі                         № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки,                у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
 
Це саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження                          № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває                   у процедурі ліквідації. 
 
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) не вбачала підстав для відступлення від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).
 
У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19-ц (провадження                   № 14-181цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що продаж                                     і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.
 
Окрім того, Верховний Суд у постановах від  25 січня 2023 року у справі                                № 638/18879/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21, від 10 січня                 2024 року у справі № 640/15485/19, від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 369/12596/19  зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, адже ці договори не                              є договорами факторингу. Крім цього,первісний кредитор (банк) відчужив активи                 у процедурі ліквідації. 
 
Також, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 22 договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмета іпотеки              в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 33.4 договору, адже визначення сторонами початкової ціни не суперечить статті 37 Закону України «Про іпотеку» як  в редакції на час укладення договору, так і в чинній редакції, якою передбачено, що іпотекодержатель набуває  предмет  іпотеки  у  власність за вартістю,  визначеною  на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.  
 
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності пункту 22 договору іпотеки статті 37 Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими, оскільки правила про початкову ціну предмета іпотеки не застосовуються при набутті іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, де застосовується поняття вартості предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.  
 
Крім цього, правильним є висновок судів про відмову в задоволенні вимоги щодо зобов`язання державного реєстратора внести відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 , оскільки суд позбавлений права зобов`язувати осіб, які не є відповідачами у справі, вчиняти певні дії.
 
Доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, зводяться до незгоди               з ними та трактування норм матеріального права на власний розсуд.
 
Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені заявниками у касаційній скарзі.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                            і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін. 
 
Керуючись  статтями  400, 410, 416 ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Бєліка Сергія Пилиповича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року в частині що оскаржується, залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов