Номер провадження: 22-ц/813/247/23 
Справа № 522/23238/17
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретарів судового засідання: Томашевської К.В., Дубрянської Н.О., Тищенко М.В., Мокан В.В., Власенко С.І., Трофименка О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савелової Юлії Михайлівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»  до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» звернулося до суду з позовом, який вподальшому уточнив, до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, що укладений  між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 посилаючись на те, що позивач не укладав з відповідачем цього договору.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» задоволено. Визнано недійсним договір № 444-3 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» суму сплаченого судового збору в розмірі 1600 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Савелова Юлія Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позивача залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 19.12.2023 року на 15-00 г. апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Троянська І.В. не з`явились.
Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Троянської І.В. 19.12.2023 року о 17-25 годині надійшло клопотання про відкладення судового засідання через її процесуальну зайнятість і через очікування судового розгляду більше 2-х годин.
Представник ТОВ «Аверс-Сіті», який взяв участь у судовому засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без присутності представника апелянта, вказуючи, що справа розглядається понад розумний строк.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Колегія суддів враховує, що справа розглядається в судах з грудня 2017 року, а в апеляційному суді - з листопада 2019 року.
Тривалий розгляд справи в суді апеляційної інстанції обумовлений неодноразовою неявкою сторін в судове засідання і відкладенням розгляду через оголошення карантину, а в подальшому і у зв`язку з повномасштабною агресією з боку Російської Федерації, виконанням в межах призначеної судової експертизи клопотання експерта щодо надання оригіналу договору, який підлягає експертному дослідженню і витребуванням його в іншої особи, не учасника справи, і в решті решт встановленням факту його відсутності у цієї особи і втрати можливості встановити місцезнаходження оригіналу оскаржуваного договору. 
Подаючи клопотання про відкладення розгляду справи о 17-25 годині 19.12.2023 року і обгрунтовуючи його процесуальною зайнятістю, представник апелянта не конкретизувала свою процесуальну зайнятість о 17-25 год, а сам лише факт очікування понад 2 години з врахуванням надмірного навантаження суддів Одеського апеляційного суду не є достатньою підставою з урахуванням наведених вище обставин для подальшого відкладення розгляду справи. 
Оскільки поважність причин відсутності апелянта та його представника в судовому засіданні 19.12.2023 року судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі і наданих суду поясненнях, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові  Верховного Суду у справі № 361/8331/18. 
За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Задовольняючи позов, визнаючи недійсним договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. 
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 03 грудня 2010 року ТОВ «Аверс-Сіті» (Продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено Договір № 1/444 ИП, відповідно до якого Продавцем передаються покупцю майнові права на Об`єкт нерухомості шляхом підписання Акту не пізніше 10 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав, введення відповідної частини Об`єкту капітального будівництва. Вартість майнових прав складає 101 557,50 грн. і має бути оплачена в термін до 06.12.2010 року (т.1, а.с. 35-41);
- 03.12.2020 року між ОСОБА_1 (Цедент) та ТОВ «Аверс-Сіті» (Цесіонарій) укладено Договір уступки вимоги (цесії) № 1/444, відповідно до якого в прядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право Інвестора, належне Цедентові і стає Замовником за Інвестиційним договором № 1/444 від 27.09.2009 року. За передане право вимоги до боржника ОСОБА_2 сплачує Цеденту 101 557,50 грн. (т.1, а.с.42-43) ;
- 06.12.2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 укладено Договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно з п. 1 якого ОСОБА_1 і ТОВ «Аверс-Сіті», маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 06.12.2010 року, дійшла згоди на підставі ст. 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами: за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/444_ИП від 03.12.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» ОСОБА_1 має виконати грошове зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті» в сумі 101 557,50 грн. Відповідно до п. 2 Договору про зарахування, за Договором уступки вимоги № 1/444 від 03.12.2010 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті», останній мав виконати грошове зобов`язання перед відповідачем в сумі 101 557,50 грн.;
- від ТОВ «Аверс-Сіті» всі вищевказані договори, а саме Договір уступки права вимоги (цесії) №1/444 від 03.12.2010 року, Договір купівлі-продажу майнових прав, Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог були підписані ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 17.08.2010 року;
- заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року визнано недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 з моменту його укладання.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року скасовано та постановлено нове судове рішення по суті, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання договору цесії недійсним відмовлено. В якості обгрунтування заявлених вимог про визнання договору цесії недійсним ТОВ «Аверс-Сіті» посилалось на те, що даний договір є удаваним, а сторонами фактично укладено договір факторингу.
При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що оспорюваний договір досліджувався у Верховному Суді у справі №367/2854/16-ц.
Так, постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року визнано, що всі правовідносини між ТОВ «Аверс-Сіті», ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відповідають волевиявленню сторін, є реальними та укладені договори не підлягають розірванню, а тим більше визнанню недійсними.
Таким чином, обставини викладені у постанові суду у справі №367/2854/16-ц, є преюдиційним фактом.
Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається:
- рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року у справі № 367/2854/16-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 27.11.2019 року  апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_4 про розірвання договорів відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Під час розгляду справи № 367/2854/16-ц за позовом ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_4 про розірвання договорів № 1/444/ИП; 1/424/ИП, укладених між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_4 (правонаступник відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ) встановлено, що:
«Відповідно до договорів купівлі-продажу майнових прав (в редакції, яка викладена в договорах про внесення змін та доповнень від 26 грудня 2011 року) ТОВ «Аверс-Сіті» продав, а ОСОБА_4 купив майнові права на об`єкти нерухомості – квартири АДРЕСА_1 та  
АДРЕСА_2 .
Пунктом 8.3 указаних договорів передбачено, що продавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, наслідком чого є його припинення, лише у випадку відмови покупця перерахувати та/або несвоєчасного перерахування покупцем коштів.
26 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким відповідач набув статусу сторони (покупця) за договором купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року.
У цей же день між ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким відповідач набув статусу сторони (покупця) за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/444/ИП від 03 грудня 2010 року.
У пункті 1.5 договорів про відступлення права вимоги зазначено, що до відповідача перейшли всі права та обов`язки покупця за договорами купівлі-продажу майнових прав, укладеними з ТОВ «Аверс-Сіті».
Відповідно до пункту 3.2 договорів відступлення права вимоги від 26 грудня 2011 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , і між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , сторони підтвердили, що розрахунки за цим договором здійснені до моменту укладання цього договору.
Факт повного розрахунку ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перед ТОВ «Аверс-Сіті» за придбані майнові права на квартири підтверджується довідками позивача від 25 жовтня та від 03 грудня 2010 року відповідно, постановою старшого прокурора Генеральної прокуратури України від 26 грудня
2012 року, а також договорами № 29/10/10 та № 444-3 про зарахування зустрічних однорідних вимог 
Згідно з договором про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_5 та ТОВ «Аверс-Сіті», які мали один до одного зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 27 жовтня 2010 року, сторони дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/424/ИП, згідно з якими ОСОБА_5 має виконати грошові зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті».
Відповідно до договору про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті», які мали один до одного зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 06 грудня 2010 року, сторони дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/444/ИП, згідно з якими ОСОБА_1 має виконати грошові зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті».
Також апеляційним судом встановлено, що згідно з постановою Генеральної прокуратури України від 26.12.2012 року, 05.10.2006 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» укладено кредитний договір з лімітом заборгованості не більше 9 473 485 доларів США. Відповідно до додаткових умов ліміт збільшений до 18 446 000 доларів США на будівництво жилого мікрорайону за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Для забезпечення виконання умов кредитного договору 05.10.2006 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» передало Банку в іпотеку земельну ділянку площею 4,4791 га. за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 та об`єкти незавершеного будівництва на цій земельній ділянці. У 2009 році службові особи ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» маючи намір не повертати кошти у сумі понад 150 000 000 грн. без згоди банку передали будинки, які перебували в іпотеці і забезпечували повернення кредиту, у власність іншого підприємства. До кримінальної відповідальності притягнуто колишнього директора підприємства ОСОБА_6 . З метою забезпечення відшкодування завданих збитків 28.09.2011 року заступником начальника управління ГСУ МВС Ураїни винесено постанову про заборону відчуження нерухомого майна, якою накладено заборону на відчуження всіх квартир та нежитлових приміщень у будівлях за адресою: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . В ході розслідування встановлено, що заборону накладено і на квартири, права на які громадяни отримали на законних підставах. Так, ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відповідно до договорів з ТОВ «Аверс-Сіті» 03.12.2010 року і 25.10.2010 року отримали майнові права на об`єкти нерухомості – квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 . За придбані майнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розрахувались з ТОВ «Аверс-Сіті». В подальшому 26.12.2011 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відступили свої об`єкти нерухомості ОСОБА_4 , внаслідок чого були внесені зміни до раніше укладених договорів купівлі-продажу майнових прав на квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_9 . ТОВ «Аверс-Сіті» підтвердило, що ОСОБА_4 не має заборгованості по укладеним договорам (т.3, а.с. 146-147).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_4 надісланими на адресу Одеського апеляційного суду вбачається, що оригінал Договору про зарахування зустрічних однорідних вимог № 444-З від 06.12.2010 року зберігався у нього вдома. Після реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав у лютому 2016 року цей договір вратив свою актуальність в якості підтверджуючого документу набуття ним права на квартиру, але все одно продовжував зберігатись. У 2017 році він продав квартиру ОСОБА_7 . Оригінал договору після продажу квартири він зберігав надалі в сейфі в офісі на робочому місці: АДРЕСА_10 . 16.03.2018 року в офісі ТОВ «БАТАТА» стався обшук в ході його були вилучені численні папки з документами в тому числі і тими, які не мали відношення до кримінальної справи в межах якої проводився обшук. При цьому слідчі вилучаючи документи у папках не конкретизували в протоколі обшуку найменування вилучених документів. ОСОБА_4 стверджує, що добросовісно приділив багато часу пошукам оригіналу договору про зарахування зустрічних однорідних вимог № 444-З від 06.12.2010 року, але не зміг його знайти і йому невідомо, коли саме було втрачено оригінал – чи під час обшуку чи під час знищення документації ТОВ «БАТАТА» у відповідності до термінів зберігання робочої документації. ТОВ «Аверс-Сіті» було достовірно відомо, що він з вересня 2017 року не є власником спірної квартири (т.3, а.с. 122-126; 148-157).
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.01.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року та набрала чинності 11.09.1997 року  (далі - Конвенція) визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав. 
Застосування ефективного способу захисту приводить до реального поновлення порушеного права (забезпечує припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняє неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного - забезпечує отримання відповідного відшкодування.
Ефективний спосіб захисту спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.
Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України (далі ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 2 ст. 264 ЦПК передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Межі заявлених вимог перш за все визначаються предметом та підставими позову. 
Предметом заявленого позову є визнання договору № 444-З від 06.12.2010 року про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним.
Заявлені вимоги позивача з урахуванням зміни підстав позову та письмових пояснень (т.2, а.с. 111-113; 156-157) обгрунтовані тим, що даний договір не підписаний особою, яка уповноважена у передбачений законом спосіб на його підписання від імені ТОВ «Аверс-Сіті» і тому підписання договору не уповноваженою підприємством особою, в якої таким чином відсутня цивільна дієздатність підписанта від імені підприємства оскарженого договору свідчить також і про відсутність на це волевиявлення підприємства.
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).
Згідно із ч.ч.1,3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно врахувати, що згідно із статтями 4,120,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язаних з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зокрема, ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписуються особою особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Аверс-Сіті» звернулося до суду з вимогою про визнання договору № 444-З від 06.12.2010 року про зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 у грудні 2017 року.
Предметом оскаржуваного договору є зарахування боргових зобов`язань сторін одна перед одною в сумі 101 557,50 грн. за договорами купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_11 між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 та за договорами уступки вимоги (цесії) про передачу ОСОБА_1 товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» права Інвестора за інвестиційним договором № 1/444 від 27.09.2009 року між ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» та ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції» (Перший інвестор).
Після введення у 2011 році будинку в експлуатацію і набуття об`єктом, який будувався (зокрема квартири) статусу об`єкта нерухомого майна, відчуження її ОСОБА_1 у тому ж 2011 році ОСОБА_4 , який вподальшому у вересні 2017 року відчужив її ОСОБА_7 , визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року щодо майнових прав на квартиру, яка тоді лише будувалась, безпосередньо впливає на права і обов`язки останнього власника квартири – тобто ОСОБА_7 , до якого позовні вимоги не заявлені. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року, справа № 338/180/17; від 30.01.2019 року, справа № 569/17272/15-ц; від 11.09.2019 року, справа № 487/10132/14-ц; від 19.02.2020 року, справа № 210/4458/15-ц; від 04.04.2020 року , справа № 610/1030/18; від 16.06.2020 року, справа № 145/2047/16-ц; від 15.09.2020 року, справа № 469/1044/17.
За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останньо набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. (Постанова Верховного Суду України від 17.12.14 року, справа № 6-140цс14).
При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»  до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог.
Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.
При цьому колегія суддів роз`яснює позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом в обраний ефективний спосіб захисту права до належного відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савелової Юлії Михайлівни - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2019 року – скасувати та ухвалити нове рішення. 
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»  до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 28.12.2023 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                 А.П. Заїкін

                                                                       С.О. Погорєлова