КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №761/9881/23                                                       Головуючий у І інстанції - Мальцев Д.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/2881/2024                     Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
15 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого Гуля В.В.,
суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «ВКФ Фарби України» про стягнення пені за договором.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу до Шевченківського районного суду м. Києва для продовження розгляду.
У мотивування скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про застосування правил загальної підсудності за частиною другою статті 27 ЦПК України є помилковим, оскільки на виконання частини п`ятої статті 28 ЦПК України право вибору суду для звернення належить саме позивачеві і суд у такому випадку не може вирішувати питання підсудності.
Зауважує, що у Шевченківському районному суді м. Києва на розгляді перебуваються справи з аналогічними позовними вимогами, зокрема №761/9851/23, 761/10025/23, 761/9840/23, 761/9835/23, 761/9884/23, 761/9828/23 тощо.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про передачу справи на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ТОВ «ВКФ Фарби України» (код ЄДРПОУ - 31108022) знаходиться за адресою: 07403, Київська область,                        м. Бровари, вул. Олега Оникієнка, буд. 125, офіс 15/4, що територіально не відноситься до Шевченківського району міста Києва.
Позовні вимоги не стосуються вирішення питань, пов`язаних із правовим статусом нерухомого майна, а стосуються належного виконання договірних зобов`язань, що виникли між сторонами.
Крім того, відповідно до п. 10.3. Договору купівлі-продажу майнових прав №18/2/ШК від 22 грудня 2014 року, укладеного між сторонами, сторони домовились визначити територіальну підсудність справ, які виникають з приводу даного Договору чи інших пов`язаних з ним відносин і домовились, що вони мають пред`являтись за місцем знаходження Продавця - ТОВ «ВКФ Фарби України».
Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, оскаржувана ухвала не відповідає указаним нормам, що згідно статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Звертаючись до суду з позовом, представник позивача адвокат Мамаєв Д.Ю. посилався на те, що підставою позову є несвоєчасне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав, внаслідок чого позивач не набув права власності на квартиру у визначений зазначеним договором строк у зв`язку з тим, що відповідач не завершив будівництво житлового будинку та не ввів його в експлуатацію. Підстави позову обґрунтовував Законом України «Про захист прав споживачів».
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
За змістом пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до пунктів 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За загальним правилом, у відповідності до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Нормами статті 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність, тобто підсудність справ за вибором позивача.
Так, за змістом частини п`ятої статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 37 Постанови №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.
Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду. Отже, застосування правил альтернативної підсудності належить виключно позивачеві.
З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №18/2/ШК, за умовами якого ОСОБА_1 купила майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, спір, який ініціювала позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а останньою заявлені вимоги про стягнення пені у зв`язку з несвоєчасним, на її думку, виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав щодо об`єкта нерухомого майна.
З огляду на те, що позивач обґрунтовує підстави позову Законом України «Про захист прав споживачів», то відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України вjyf вправі обрати підсудність справи тому чи іншому суду в межах норм вказаної статті.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції безпідставно вирішив змінити підсудність даної справи за місцезнаходженням відповідача, оскільки ОСОБА_1 обрала Шевченківський районний суд м. Києва саме за місцем виконання умов договору.
Положення пункту 10.3. Договору купівлі-продажу майнових прав №18/2/ШК від                      22 грудня 2014 року, згідно якого сторони домовились визначити територіальну підсудність справ, які виникають з приводу даного Договору чи інших пов`язаних з ним відносин і домовились, що вони мають пред`являтись за місцем знаходження продавця, на які послався суд першої інстанції, не обмежують прав позивача, передбачених цивільно-процесуальним законом України.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції залишивши поза увагою вказані норми ЦПК України та аргументи позивача щодо його права на звернення до суду за правилами альтернативної підсудності, у порушення вимог частини десятої статті 187 ЦПК України не відкрив провадження у справі, а безпідставно передав справу за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області.
Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.
Статтею 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, яким, зокрема, є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
За змістом підпункту1 частини третьої статті 3 ЦПК України верховенство права є однією із засад цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» зазначав, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та на суд, з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду.
Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про передачу справи до Броварського міськрайонного суду Київської області, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко

                                                                                                                 Я.С. Мельник