ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 січня 2024 року           справа №200/1884/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі № 200/1884/23 (головуючий І інстанції Зінченко О.В.) за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
                                                              У С Т А Н О В И В: 

03 травня 2023 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі – позивач) звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі-відповідач), в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області зайво виплачену суддівську винагороду за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року в загальному розмірі 31  011, 76 грн. (тридцять одна тисяча 11 гривень 76 копійок).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Указом Президента України від 24.09.2016 №410/2016 “Про призначення суддів” ОСОБА_1 відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України призначено на посаду судді Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області строком на п`ять років. З вересня 2021 року після спливу строку, на який відповідача призначено на посаду судді, та припинення здійснення ним правосуддя, територіальне управління, на стадії обрахунку суддівської винагороди, при введенні даних до програми, яка обчислює заробітну плату, помилково нарахувало ОСОБА_1 розмір регіонального коефіцієнта, у зв`язку з чим з вересня 2021 року по лютий 2022 року йому виплачено зайву суму регіонального коефіцієнта в розмірі 31011,76 грн. (нараховано - 38523.93 грн., податок 19,5% - 7512,17 грн.). Позивач запропонував надати до управління письмову заяву на відрахування з поточної суддівської винагороди відповідача відповідних сум для погашення виниклої внаслідок неправильного обчислення суддівської винагороди заборгованості. Між тим по закінченню місячного строку з моменту направлення листа від 09.08.2022 відповідач такої заяви не надав і добровільно зайво виплачену суддівську винагороду до бюджету не повернув, у зв`язку з чим ТУ ДСА звернулось до суду із позовом.
05 травня 2023 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду поновлено позивачеві строк звернення до суду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі № 200/1884/23 позов задоволено, внаслідок чого стягнуто з ОСОБА_1 на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області  зайво виплачену суддівську винагороду за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року в загальному розмірі 31  011, 76 грн. (тридцять одна тисяча 11 гривень 76 копійок).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким на підставі ч. 4 ст. 123 КАС України позовну заяву залишити без розгляду, у випадку не прийняття судом рішення в порядку ч. 4 ст. 123 КАС України, на пісдтаві п. 1,3 ч. 1 ст. 317 КАС України оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції про поновлення строку звернення до суду, є таким що постановлено з порушенням положень адміністративного процесуального законодавства, одним з яких є вимога про розгляд справи з дотриманням передбаченого статтею 6 КАС принципу верховенства права.
Позивачем взагалі не доведено факту наявності саме рахункової помилки при нарахуванні заробітної плати.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Указом Президента України від 24.09.2016 №410/2016 “Про призначення суддів” ОСОБА_1 відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України призначено на посаду судді Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області строком на п`ять років.
Протягом строку, на який призначено відповідача на посаду судді, суддівська винагорода виплачувалась у повному обсязі відповідно до вимог діючого законодавства, в тому числі із урахуванням положень частини четвертої статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” щодо застосування регіонального коефіцієнта, адже місто Маріуполь, в якому розташований Приморський районний суд м. Маріуполя, має кількість населення, що перевищує сто тисяч осіб.
Відповідно до доповідної записки начальника відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_2 від 05.08.2022, на підставі внутрішньої перевірки виявлено, що на стадії обрахунку суддівської винагороди, при введенні даних до програми, яка обчислює заробітну плату, помилково нараховано ОСОБА_1 розмір регіонального коефіцієнта, у зв`язку з чим з вересня 2021 року по лютий 2022 року йому виплачено зайву суму регіонального коефіцієнта в розмірі 31011,76 грн. (нараховано - 38523.93 грн., податок 19,5% - 7512,17 грн.).
Таким чином, з вересня 2021 року, після спливу строку, на який відповідача призначено на посаду судді та припинення здійснення ним правосуддя, територіальним управлінням при обрахуванні розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 виплачено зайву суму регіонального коефіцієнта в розмірі 31011,76 грн. (нараховано - 38523.93 грн., податок 19,5% - 7512,17 грн.). Зазначене підтверджується копіями розрахункових листів за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року, які наявні в матеріалах справи.
Листом від 09.08.2022 № 03.929/22 ТУ ДСА в Донецькій області запропонувало ОСОБА_3 надати письмову заяву на відрахування з поточної суддівської винагороди відповідних сум для погашення виниклої внаслідок неправильного обчислення суддівської винагороди заборгованості.
По закінченню місячного строку з моменту направлення листа від 09.08.2022 відповідач такої заяви не надав, добровільно зайво виплачену суддівську винагороду до бюджету не повернув.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
При цьому, у частині першій  статті 68 Конституції України  також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися  Конституції України  та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно зі  статтею 8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Статтею 43 Конституції України  визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з пунктом 14 частини першої  статті 92 Конституції України  виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.
Відповідно до  статті 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон України “Про судоустрій і статус суддів” № 1402-VIII  (далі - Закон № 1402-VIII) згідно з преамбулою до Закону, визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів.
Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII унормовано, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (частина друга статті 4).
Відповідно до  ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.135); Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч.2 ст.135); До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду (ч.4 ст.135).
Таким чином, з аналізу наведених норм можна зробити висновок, що застосування до базового розміру посадового окладу судді регіонального коефіцієнту можлива у разі, якщо такий  суддя здійснює правосуддя.
Зважаючи на те, що  Закон № 1402-VIII, не містить норм, якими врегульовані правовідносини з приводу повернення професійним суддею надмірно отриманої суддівської винагороди, тому, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми  Кодексу законів про працю України  та  Цивільного кодексу України, як норми загального права.
Статтею 94 Кодексу законів про працю України  визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до  статті 127 Кодексу законів про працю України  відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
За приписами  статті 128 Кодексу законів про працю України  при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.
При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.
Обмеження, встановлено частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.
Згідно з  статтею 1215 Цивільного кодексу України  не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
З аналізу  статті 1215 Цивільного кодексу України  можна дійти висновку, що безпідставно набута заробітна плата, яка виплачена роботодавцем добровільно не підлягає поверненню, за виключенням допуску рахункової помилки і недобросовісності набувача.
Суд зазначає, що чинним законодавством передбачено різні механізми утримання із зарплати працівника суми, надміру виплаченої внаслідок лічильних та нелічильних помилок.
До лічильних відносять механічні, арифметичні помилки, помилки через збій у бухгалтерській програмі. Такі утримання проводять на підставі відповідного наказу роботодавця за умови, що не минув строк в один місяць з дня виплати неправильно обчисленої суми. Згода працівника для утримання таких сум непотрібна.
Визначення поняття "рахункова помилка" міститься в  постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про працю". До лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у  статті 1215 Цивільного кодексу України  передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
У розглядуваному випадку судом встановлені обставини, що підтверджують факт наявності рахункової помилки при виплаті регіонального коефіцієнту до посадового окладу суддівської винагороди відповідача, доказів протилежного відповідачем суду не надано, а такі обставини судом не установлені.
Відповідно до частини другої  статті 9 КАС України  суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області позовна вимога є юридично обґрунтованою, документально доведеною, не створює порушення права громадянина у сфері публічних правовідносин, а тому підлягає задоволенню повністю.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки в ухвалі від 05 травня 2023 року про відкриття провадження у справі, судом першої інстанції надано оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, та суд першої інстанції дійшов висновку про визнання зазначених причин як поважних та поновлення позивачу строку звернення до суду.                                                                                                                         З зазначеним висновком також погоджується суд апеляційної інстанції.  
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі № 200/1884/23 - залишити без задоволення.     
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі № 200/1884/23 - залишити без змін.      
Повне судове рішення складено 11 січня 2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    І.В. Геращенко

                                                                                                              І.В. Сіваченко