УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2024 року
м. Київ
справа № 760/19723/23
провадження № 51-1306ск24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року стосовно 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевськ Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає в АДРЕСА_2 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року, залишеним без змін 7 лютого 2024 року Київським апеляційним судом,ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин крадіжки за попередньою змовою групою осіб та в умовах воєнного стану.
Як установив суд, 14 лютого 2023 року приблизно о 09:23 на території підземного паркінгу на АДРЕСА_3 ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 викрали належний ОСОБА_7 самокат марки «VOLTA» вартістю 5 197, 60 грн, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , вважаючи призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, просить змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 і звільнити останнього від відбування заходу примусу з випробуванням згідно зі ст. 75 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що з огляду на дані про особу винного є підстави для застосування інституту умовного звільнення. На думку сторони захисту, судами попередніх інстанцій всупереч ст. 65 КК не було враховано щирого каяття засудженого, активного сприяння розкриттю злочину й факту повернення викраденого майна, натомість необґрунтовано взято до уваги позицію потерпілої щодо покарання, а також відомості про притягнення   ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності в минулому.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, правильність юридичної оцінки діянь за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Наведених законодавчих приписів суд дотримався.
Як убачається з копії вироку, ОСОБА_5 визнав свою вину і надав суду показання, в яких підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини вчинення крадіжки. Судовий розгляд справи відбувся у скороченому обсязі за правилами ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), правомірність застосування якої не заперечується в поданій скарзі.
Призначаючи засудженому покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та особу винного, котрий офіційно не працевлаштований та схильний до протиправної поведінки, зважаючи на дані про неодноразове притягнення його до кримінальності відповідальності в минулому. Такі факти є складовими елементами характеристики ОСОБА_5 , а тому суд був зобов`язаний їх оцінити.
Попри твердження скаржника, суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, які пом`якшують покарання, та водночас не встановив обставин, котрі б його обтяжували. Зважив місцевий суд і на факт повернення слідчим викраденого майна його власниці, у зв`язку з чим у справі не було заявлено цивільний позов. Разом із цим згідно з п. 2 ч. 1 ст. 66 КК таким, що пом`якшує покарання, визнається добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди. Тому факт повернення слідчим предмета злочину потерпілій не охоплюється нормативним визначенням ознаки, передбаченої вказаною нормою. Водночас суд, діючи із додержанням загальних засад кримінального провадження, узяв до уваги позицію потерпілої, висловлену її представником у судовому засіданні, котра вимагала для ОСОБА_5 суворого заходу примусу.
За таких обставин суд призначив засудженому покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, яке вважав необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нового кримінального правопорушення. 
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів справедливість обраного заходу примусу через суворість і свідчили про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, в касаційній скарзі не наведено.
Твердження захисника про наявність підстав для застосування до засудженого інституту умовного звільнення не можна визнати прийнятними. За змістом положень ст. 75 КК її застосування здійснюється в межах судової дискреції (судового розсуду), тобто наданих державою повноважень обирати між альтернативними діями, кожна з яких є законною. Вирішуючи питання в такому порядку, суд керується завданнями кримінального провадження та загальними засадами судочинства. 
У провадженні стосовно ОСОБА_5 місцевий суд, з`ясувавши всі обставини, дійшов переконання про неможливість досягти мети покарання без ізоляції засудженого від суспільства. 
Крім того, аналогічні за змістом доводи сторони захисту про надмірну суворість призначеного покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 і вмотивовано відмовив у її задоволенні. Київський апеляційний суд аргументовано спростував не засновані на положеннях ст. 4 КК доводи апелянта про безпідставне застосування в цій справі кваліфікуючої ознаки вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, запровадженої на всій території держави з 7 березня 2022 року на підставі Закону України від 3 березня 2022 року № 2117-ІХ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство».
Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК. 
У касаційній скарзі не міститься достатніх та переконливих аргументів, які би доводили порушення норм права, котрі можуть зумовити скасування судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК. А отже, немає необхідності в перевірці матеріалів кримінального провадження. 
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, у відкритті касаційного провадження за нею слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року щодо  ОСОБА_5 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_8                                        ОСОБА_3