ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2333/23  Номер провадження 22-ц/814/635/24	Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Полтава цивільнусправу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 серпня 2023 року,
       В С Т А Н О В И В :
04 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь аліменти в порядку ст.198 СК України, як повнолітньої непрацездатної дочки, яка потребує матеріальної допомоги, в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу).
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є дочкою відповідача по справі. 09.07.2020 року шлюб між батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року на її утримання як непрацездатної повнолітньої доньки на період непрацездатності з відповідача стягувалася матеріальна допомога в розмірі 15% всіх видів доходу відповідача щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року до 01 червня 2023 року. З 01.06.2023 року батько припинив виплату аліментів на її утримання як непрацездатній дочці у зв`язку з закінчення терміну дії рішення. В добровільному порядку відповідач допомогу не згоден надавати, оскільки з нею не спілкується, не цікавиться її життям.
Згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року з відповідача здійснюється стягнення в розмірі 1/6 всіх видів доходу щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року і до закінчення навчання до 30 червня 2024 року на її користь.
Зазначила, що відповідач працездатний, працевлаштований, має стабільний дохід, інших утриманців не має, також отримує дохід від здачі в оренду майна.
Вказала, що є особою з інвалідністю 2 групи (з дитинства), стан здоров`я не дозволяє поєднувати навчання з підробітком, їй протипоказана важка фізична праця, потребує постійного медикаментозного, фізіотерапевтичного, санаторно-курортного лікування, психотерапії та реабілітації.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на її утримання, як непрацездатної повнолітньої дочки на період непрацездатності до 01 липня 2026 року в розмірі 1/8 частини всіх видів доходу щомісяця починаючи з 04 липня 2023 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 536,80 гривень судового збору на користь держави.
Рішення суду мотивовано тим, що стягнення аліментів у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, є справедливим та співмірним до встановлених законом мінімальних та рекомендованих розмірів аліментів
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд встановивши реальну потребу позивача в аліментах через її стан здоров`я, фактично зменшив розмір стягнень.
Вказувала, що вона, як особа з інвалідністю має додаткові потреби та витрати у зв`язку з хворобою.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказано жодної обставини порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що суд першої інстанції встановив та перевірив всі обставини у справі, дослідив всі наявні у ній докази, яким дав правильну оцінку, а висновку суду відповідають матеріалам справи.
Ураховуючи наведене, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками позивачки  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.05.2002 (а.с.5).
Згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.6). 
Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААГ від 13.06.2023 ОСОБА_1 встановлено II група інвалідності з 13.06.2023, причина інвалідності інвалід дитинства. Інвалідність встановлено на строк до 01.07.2026. Висновок про умови та характер праці: протипоказана важна фізична праця. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: потребує лікування та нагляд у невролога, наказ МОЗ №57 від 07.02.08р., ЛФК, та санаторно-курортного лікування (а.с.11).
ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю з дитинства, призначено державну соціальну допомогу з 01.06.2023 по 01.07.2026 в розмірі 2100 грн., що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_2 від 02.07.2020 (а.с.10).
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року на утримання ОСОБА_1 , як непрацездатної повнолітньої доньки на період непрацездатності з відповідача ОСОБА_2 стягувалася матеріальна допомога в розмірі 15% всіх видів його доходу щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року до 01 червня 2023 року.
На даний час виплата аліментів припинилась у зв`язку з закінченням дії рішення.
Відповідач ОСОБА_2 працевлаштований та отримує дохід, розмір та джерела отримання якого підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми виплачених доходів і утриманих податків за період з І кварталу 2022 року по І квартал 2023 року включно (а.с. 36-38). Середній розмір щомісячного доходу за 2022 рік склав 42084,98 грн, за 2023 рік склав 32637,15 грн. Дохід від оренди земельної ділянки нарахований, але виплачений тільки в розмірі 2926,99 грн. В судовому засіданні відповідач повідомив що за 2022 рік ним було отримано дохід від оренди земельної ділянки в розмірі 8600,00 грн., за 2023 рік доходів ще не отримав.
Також судом встановлено,що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з 13.06.2023 на строк до 01.07.2026, навчається на денній формі навчання в Науковому інституті фінансів, економіки, управління та права Національного Університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» (а.с.13).
Таким чином, позивач є повнолітньою непрацездатною дитиною, яка продовжує навчання, та не досягла 23 років. Відповідно, має право на утримання від своїх батьків, у тому числі від відповідача.
Відповідно до довідки виданої Миргородською районною державною адміністрацією заробітна плата ОСОБА_3 за березень-липень 2023 року склала 134320,37 грн, що в середньому складає 26864,07 грн. (а.с. 57).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обидва батьки мають нести рівний обов`язок щодо утримання дитини. Судом зазначено, що з урахуванням принципів справедливості, розумності та пропорційності, на переконання суду, аліменти у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, є справедливим та співмірним до встановлених законом мінімальних та рекомендованих розмірів аліментів. Такий розмір аліментів має задовольнити потреби повнолітньої ОСОБА_1 у передбачуваних та неминучих витратах на лікування, проживання, одяг, харчування, підручники тощо.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Главою 16 «Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання» СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.
Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Таким чином, СК України зобов`язує батьків утримувати своїх непрацездатних дітей з інвалідністю навіть якщо вони досягли повноліття.
Відповідно до правил статті 198 СК України батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: 1)дочка або син є непрацездатними.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі дітьми з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Отже законодавство виділяє три основні види непрацездатності: непрацездатність за віком та непрацездатність за станом здоров`я та непрацездатність у зв`язку із входженням особи до групи осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Для наведеної норми важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу особи з інвалідністю. Особою з інвалідністю визнається особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні"). Подібне визначення осіб з інвалідністю міститься і у Законі України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні". Для застосування правил статті 198 СКУ не має значення, яку групу інвалідності має дитина.
1)непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги.
Під потребою матеріальної допомоги розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги - пенсій та допомог у зв`язку з інвалідністю.
2)наявність у батьків можливості надати таку допомогу.
Батьки не будуть зобов`язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання.
Статтею 199 СК України також визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
За змістом положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні тієї обставини, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 459/1381/18).
Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, у тому числі: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно зі ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).
Сімейний Кодекс України не містить поняття "повнолітня непрацездатна дитина".
Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.
Відповідно до абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст.26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Положення ч. 3 ст. 75 СК України відносять до категорії "непрацездатні" осіб з інвалідністю I, II та III групи.
Отже, повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні ст. 198 СК України є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (таке ж тлумачення указаного поняття здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014).
За приписами ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється І, ІІ чи ІІІ група інвалідності (ч. 3ст. 7 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні").
Отже, приймаючи до уваги, у тому числі зазначені вище обставини, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засади цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим сторонами доказам та положенням СК України.
Щодо доводів скаржника про те, що вона, як особа з інвалідністю має додаткові потреби та витрати у зв`язку з хворобою, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не подала суду доказів на підтвердження своїх доводів про додаткові витрати на її лікування, також  не обґрунтувала необхідності стягнення аліментів у заявленому нею розмірі та не подала щодо саме такого розміру аліментів належних, допустимих та достовірних доказів. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України). З урахуванням викладеного доводи позивача про те, що її батько має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини своїх доходів є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, яке відповідає закону.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 серпня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий                         Т.В. Одринська 

Судді                                                 О.О. Панченко

       В.П. Пікуль