13.03.24
22-ц/812/402/24
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 483/1816/23
Провадження № 22-ц/812/402/24 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Крамаренко Т.В., Тищук Н.О., 
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Баришніков Артем Дмитрович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню , -
В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Вердикт капітал» про визнання виконавчого напису № 80431 від 12.06.2021p., вчиненого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" заборгованості за кредитним договором № 500963835 від 07.11.2014 р. в розмірі 84 511,45 грн., таким, що не підлягає виконанню.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.11.2014 р. між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500963835, за умовами якого позичальнику було надано кредит.
Правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Альфа Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги від 21.06.2016 року є ТОВ «Кредитні Ініціативи», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26.12.2018 року є ТОВ «ІНВЕСТОХШЛС», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги від 16.01.2019 р. є ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ".
З сайту "Автоматизована система виконавчого провадження" їй стало відомо про внесення до реєстру боржників інформації щодо неї, в зв`язку з виконанням виконавчого провадження № 68086321.
06.10.2023 р. між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Ґеннадія Працевитого" було укладено договір про надання правової допомоги. Адвокатом було направлено адвокатські запити до приватного виконавця з метою отримання копії виконавчого напису та документів, на підставі яких його було вчинено та отримано відповідь, з якої було встановлено, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Із змісту наданих документів було встановлено, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. було вчинено виконавчий напис №80431 про стягнення на користь стягувача: ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" з боржника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №500963835 від 07.11.2014 р. в розмірі 84 511,45 грн. В подальшому на підставі вищезазначеного виконавчого напису відкрито виконавче провадження, накладено арешт на всі рахунки боржника та звернуто стягнення на заробітну плату.
Позивачка вважає, що виконавчий напис було вчинено з численними порушеннями норм законодавства, в зв`язку з чим він підлягає скасуванню, з тієї підстави, що на момент вчинення виконавчого напису законом не було передбачено права його вчиняти на кредитних договорах.
Так, згідно ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Переліку №1172 від 29.06.1999 р. в редакції, що діяла до 22.02.2017 р. було зазначено, що для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, приватному нотаріусу надаються наступні документи: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Однак, 22 лютого 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору. Київський апеляційний адміністративний суд при розгляді вказаної справи дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови КМУ № 662 від 26 11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. Велика палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2021 № 910/10374/17 зазначила, що оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 88 Постанови).
З документів, що були надані приватним нотаріусом, можна встановити, що виконавчий напис було вчинено на копії кредитного договору, який не було нотаріально посвідчено, тобто документально доведено, що виконавчий напис вчинено на документі, який не передбачений переліком №1172. В зв`язку з цим, вчинення виконавчого напису на копії кредитного договору, який не посвідчено нотаріально, свідчить про незаконність такого виконавчого напису.
Також посилається на те, що 06.10.2023 р. між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого" було укладено договір про надання правової допомоги, пунктом 3.1 якого визначено, що розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до цього договору.
        Відповідно до п. 1 додаткового договору до договору про надання правової допомоги було доручено вчинити в інтересах Клієнта (Позивача) дії щодо визнання таким, що не підлягає виконавчого напису №80431 від 12.06.2021р. Пунктом 2 додаткового договору визначено перелік послуг в розмірі 7 000.00 грн. а також розмір гонорару в разі задоволення позову в розмірі 10% від суми. В зв`язку з наданням адвокатом клієнту правової допомоги між сторонами були підписані відповідні акти надання правової допомоги, та виставлені рахунки на їх оплату в наступних розмірах:
1.Консультація адвоката; Підготовка позовної заяви про скасування виконавчого напису; Подання позову від імені адвоката; Зупинення виконавчого провадження; Контроль справи у суді; Участь адвоката в судових засіданнях; Стягнення витрат на правову допомогу; Закінчення виконавчого провадження; Стягнення витрат на правову допомогу з кредитора (відповідача) - 7 000.00 грн.;
2. Гонорар - 8 451.15 грн. Всього до сплати: - 15 451,15 грн.
Додатково позивачкою було сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. та судовий збір за подання позову до суд у розмірі 1073,60 грн.
Також позивачкою звернута увага на те, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України до судових витрат включаються також витрати, які сторона має сплатити в майбутньому, тобто сума гонорару адвоката за ведення справи у суді, додаткові послуги пов`язані з отриманням рішення суду, закінченням виконавчого провадження підлягає сплаті клієнтом після набрання рішенням суду законної сили, та включається до переліку витрат, що підлягають стягненню з відповідача в разі задоволенню позовних вимог. В разі понесення додаткових судових витрат по справі, вони будуть надані суду до проведення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і порядку ч. 7 ст. 137 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати по справі зі сплати судового збору у розмірі 1610,40грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 15451,15грн.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №80431.
Стягнуто з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 16 524 грн 75 коп.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 12 червня 2021р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 80431 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 83 861 грн 45 коп.
10 січня 2022 року постановою приватного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 80431, вчиненого 12 червня 2021 року.
Проаналізувавши положення ст.18 ЦК України, ч.1 ст. 39, ст.87,88 Закону України "Про нотаріат", підпункту 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999р. №1172, а також постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, якою визнано незаконною та не чинною Постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, постанови Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц, а також матеріали справи, а саме те, що оскаржений позивачкою виконавчий напис вчинений нотаріусом 12 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, суд дійшов висновку, що оскільки укладений договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17, який, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
        Оскільки позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала – довела належними та допустимим доказами ту обставину, що договір, укладений між сторонами, не був посвідчений нотаріально, і нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис на підставі такого договору, а відповідач цих обставин не спростував, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
        Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд врахував, що позивачкою  сплачено за звернення до суду із позовом судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп., а також те, що 06 жовтня 2023 року між  ОСОБА_1  та адвокатським бюро «Юрконсалт» укладено договір про надання правової допомоги на представництво інтересів позивачки в судах України. За умовами договору, адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати представництво клієнта та надавати йому інші види професійної правничої допомоги щодо представництва у спорі про визнання виконавчого напису № 80431 від 12 червня 2021 року таким, що не підлягає виконанню. Крім того, угодою визначено, що гонорар адвоката становить 10 відсотків від суми боргу, що складає 8 451 грн 15 коп. 
29 листопада 2023 року представником позивачки через підсистему «Електронний суд» подано до суду позовну заяву та відповідно до ст. 134 ЦПК України зазначено про витрати на професійну правничу допомогу, що складають 7 000 грн та гонорар в розмірі 10% від ціни позову в 8 451 грн 15 коп. В позовній заяві представником заявлено про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 451 грн 15 коп. та надано докази, які обґрунтовують судові витрати.
На підтвердження витрат на правничу допомогу надано рахунки та акти виконаних робіт на загальну суму 15 451 грн 15 коп..
Тому, беручи до уваги співмірність розміру витрат на професійну правничу допомогу з ціною позову, виходячи з предмета спору, суті правовідносин та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), витраченого часу, а також критерій розумності їхнього розміру, відсутність з боку відповідача заперечень щодо судових витрат, суд вважав за необхідне стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» в рахунок витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи, 15 451 грн 15 коп. Крім того, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, сплачені позивачкою в рахунок судового збору кошти стягуються на її користь з відповідача.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Так, ч. 9 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що додаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим часникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
В даному випадку, із врахуванням того, що ні позовна заява з додатками, ні докази на підтвердження витрат на правову допомогу не надсилались відповідачу (договір, перелік фактично наданих адвокатом правничих послуг, платіжних доручень про оплату правничих послуг, тощо), в суду не було підстав для задоволення позовної заяви та стягнення витрат на правничу допомогу.
Тобто, фактично позивачка та суд обмежили право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно заявлених позовних вимог по суті, а також, щодо стягнення витрат на надання правничої допомоги, що є неприпустимим.
Оскільки, відповідачу не направлялася позовна заява з доданими документами, а також інші документи, які в подальшому позивачкою було подано до суду, то, всупереч вимогам процесуального закону, відповідач був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦК України, що є порушенням норм процесуального права, а також свої заперечення щодо стягнення витрат на надання правничої допомоги та відповідно, клопотання про зменшення витрат на надання правничої допомоги. В даному випадку судом порушено ч. 9 ст. 83, ст. 246 ЦПК України.
На думку ТОВ «Вердикт Капітал» має місце «зловживання правом», формально закріплене у ч. 3 ст. 13 ЦК України, як недопущення дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Ці дії порушують суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси інших осіб і можуть стати підставою для настання передбачених законом негативних наслідків. За ч. 6 ст. 13 ЦК України в разі недодержання особою при здійсненні своїх прав визначених законом вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами та застосувати встановлені законом наслідки.
         Проаналізувавши положення ч.1 ст. 1, ч.1 ст. 39, ст.88  Закону України «Про нотаріат», п.1, підпункту 2.1 пункту 2, підпунктів 3.2, 3.5 п.1,3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172, скаржник посилається на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, при цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Зазначає, що за результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, при цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права, а тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. 
Верховний суд України в Постанові від 20.05.2015р. по справі № 6-158цс15 вказав, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, водночас, вчинення нотаріусом виконавчого напису - є окремим, самостійним способом захисту цивільних прав серед інших способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених главою 3 розділу 1 Цивільного кодексу України, в той час, як право та обраний спосіб порушених прав кредитора належить виключно Кредитору.
За таких обставин, безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам (Лист ВССУ від 07.02.2014р. «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій, або відмову в їх вчиненні»).
        Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів, при цьому, для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису - існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17), що в даному випадку судом першої інстанції при розгляді справи також здійснено також не було.
Проаналізувавши положення ст. 599, 610, 611 ЦК України у сукупності з положеннями ст. 204 ЦК України, якою визначено презумпцію правомірності правочину, вважає, що договори (правочини) з додатками (наведені суми боргу боржника на момент відступлення права вимоги), які були пред`явлені нотаріусу для вчинення нотаріальної дії (виконавчого напису) не визнані судом недійсними, а їх зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України.
Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником (постанова ВС від 10.04.2019 р. у справі №201/11696/16-ц), а відкриття провадження у судовій справі відбувається у зв`язку із наявністю спору між сторонами, як правило, щодо існування заборгованості або з приводу її розміру та/або розміру штрафних санкцій. Під час судового розгляду справи позивач має довести, а суд встановити факт існування заборгованості, її розмір, право позивача на її стягнення. 
Крім того, з врахуванням принципу безпосередності судового розгляду, який передбачено ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення, при цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, водночас, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), ст. ст. 76 - 81, 89, 228, 229, 235, 243, 263, 264, 265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують, оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, що передбачено в п. 3, п. 5, п. 6, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. за №14 «Про судове рішення у цивільній праві», але всупереч наведеним нормам процесуального права спірне рішення не відповідає наведеним критеріям процесуального закону та не містить обставини та фактичні дані про які мова йде вище.
З приводу стягнення витрат на правничу допомогу, скаржник зазначає, що
із врахуванням того, що докази на підтвердження витрат на правову допомогу не надсилались відповідачу (договір, перелік фактично вчинених лій адвокатом, платіжних доручень та ін.), в суду не було підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. Фактично позивачка та суд обмежили право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно витрат на правову допомогу позивача, що є порушенням норм закону.
Проаналізувавши положення ст. 137 ЦПК України, зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У відповідності до Правил адвокатської етики при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення для клієнта; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.
Таким чином, максимальний розмір оплати послуг адвоката хоч нормативно і необмежений, однак в силу позиції Вищого господарського суду України (наприклад, п. 11 Інформаційного листа ВГСУ від 14.12.2007 р. № 01-8/973) може бути обмежений самим судом «з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи».
Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати Стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний її представником, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
        Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, зазначила, що 29 листопада 2023 року позивачкою була направлена копія позовної заяви разом з додатками на адресу відповідача через електронний кабінет підсистеми Електронний суд ЄСІТС. Оскільки відповідач має електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, а отже має право доступу до справи, жодні обмеження прав відповідача у доведенні до суду власної позиції по справі відсутні. Відповідач в добровільному порядку не використовував свої процесуальні права, оскільки можливість подання відповіді на відзив, пояснень та клопотань у відповідача - була. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у справі № 917/1307/18, у якій суд зазначив наступне: принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Також посилався на необхідність застосування практики ЄСПЛ, викладеної у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87), Руїс-Матеос проти Іспанії» (заява №12952/87, п. 63), «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), «Олюджіч проти Хорватії» (заява №22330/05, п. 77).
Таким чином, відповідач мав всі можливості прийняття активної участі в судовому процесі, надання заяв по суті справи та клопотань. Вказана можливість не була обмежена жодним чином, вимога змагальності порушена не була. Відповідно, порушення норм матеріального та процесуального права зі сторони суду відсутні.
Повторно виклавши обставини, наведені в позові, вважає, що суд застосувавши усталену судову практику, дійшов обґрунтовано висновку про доведеність позовних вимог на необхідність їх задоволення.
Також не погоджується з доводами апелянта про необхідність зменшення розміру судових витрат з огляду на складність справи та розгляд справи в спрощеному позовному провадженні та вважає, що чим найшвидше та з мінімальними процесуальними діями було розглянуто справу клієнта - тим більше права адвокат має на гонорар за якісну та швидко здійснену роботу.
Посилається на "виховну функцію" стягнення правової допомоги з відповідача як кредитора, оскільки сотні фінансових установ вчиняють сотні тисяч завідомо незаконних виконавчих написів, нехтуючи чинним законодавством та судовою практикою, фактично загружаючи суди подібними позовами. Якщо суди будуть стягувати з таких кредиторів судові витрати на захист клієнтів в повному обсязі, кредитор буде враховувати відповідні несприятливі наслідки для нього, та буде здійснювати свої дії щодо стягнення заборгованості в законному порядку.
        Проаналізувавши положення ст. ст. 133, 137 ЦПК України, посилаючись на необхідність застосування критеріїв Європейського суду з прав людини, зазначених у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначає, що пунктом 3.1 Договору про надання правової (правничої) допомоги від 06.10.2023р., укладеного між позивачкою та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого", визначено, що розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до цього Договору. Відповідно до п. 1 Додаткового договору до договору про надання правової допомоги було доручено вчинити в інтересах Клієнта (Позивача) дії щодо визнання таким, що не підлягає виконавчого напису №80431 від 12.06.2021 р. Пунктом 2 додаткового договору визначено перелік послуг в розмірі 7 000,00 грн., а також розмір гонорару в разі задоволення позову в розмірі 10% від суми заборгованості за виконавчим написом, що становить 8 451,15 грн.
Надані акти та опис роботи адвоката Працевитого Г.О. є достатнім для розуміння необхідності його процесуальних дій на користь позивачки.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (відповідно до Постанова Великої Палати Верховного суду по справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 р.).
Звертає увагу суду на те, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦІІК України, до судових витрат включаються також витрати, які сторона має сплатити в майбутньому, тобто сума гонорару адвоката за ведення справи у суді, підлягає сплаті клієнтом після набрання рішенням суду законної сили, та включається до переліку витрат, що підлягають стягненню з відповідача, в разі задоволенню позовних вимог.
Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Перевіряючи правильність висновків суду щодо вирішення позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, апеляційний суд виходить з наступного. 
Матеріалами справи встановлено, що 07 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500963835, за умовами якого позичальнику було надано кредит.
Правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Альфа Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги від 21.06.2016 року є ТОВ «Кредитні Ініціативи». В подальшому на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26.12.2018 року правонаступником ТОВ «Кредитні Ініціативи» стало ТОВ «ІНВЕСТОХШЛС», а правонаступником останнього на підставі договору про відступлення прав вимоги від 16.01.2019 р. - ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ".
Посилаючись на те, що позивачка не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання відповідач звернувся до приватного нотаріуса Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. за вчиненням виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" заборгованості за кредитним договором № 500963835 від 07.11.2014 р. в розмірі 84 511,45 грн, оскільки строк платежу за вказаним кредитним договором настав, а боржником допущено прострочення платежів.
Згідно виконавчого напису строк, за який проводиться стягнення заборгованості становить з 16 січня 2019р. по 21 травня 2021р., сума заборгованості становить 83861,45грн, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14157,43грн, простроченої заборгованості за несплаченими відсотками - 21613,17грн, строкової заборгованості за комісією-2949,47грн, строкової заборгованості за несплаченими відсотками - 35500,12грн., строкової заборгованості за штрафами і пенями 9641,26грн.
Зі змісту виконавчого напису вбачається, що нотаріусу був наданий кредитний договір № 500963835 від 07.11.2014 р., даних про те, які ще були подані нотаріусу документи для вчинення виконавчого напису матеріали справи не містять.
12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 80431, про стягнення з про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" заборгованості за кредитним договором № 500963835 від 07.11.2014 р. в розмірі 84 511,45 грн.
За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі – Порядок).
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). 
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. 
Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Перелік документів після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» був доповнений новим розділом такого змісту:
«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 
2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.
Для одержання виконавчого напису додаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» 
Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 були визнані незаконними i нечинними, зокрема, положення пункту 2 Переліку. Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.
Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.03.2017 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. та до закінчення касаційного розгляду було зупинено виконання постанови Київського апеляційне адміністративного суду від 22.02.2017року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 постанову Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017 залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.
Виконавчий напис нотаріуса, який є предметом дослідження у даній справі вчинено нотаріусом 12 червня  2021 року, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду № 826/20084/14 від 22.02.2017, якою були визнані незаконними i нечинними, зокрема, положення пункту 2 Переліку.
Отже, у зв`язку з визнанням судом незаконними норм постанови КМУ № 662 від 26.11.2014, якими було доповнено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, положеннями про кредитні договори, станом на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису постанова КМУ від 29.06.1999 № 1172 діяла в редакції, яка не передбачала права нотаріуса вчиняти виконавчий напис на підставі кредитного договору, а передбачала стягнення на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди.
Встановлені матеріалами справи обставини свідчать, що серед документів наданих ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній. Наданий нотаріусу кредитний договір № 500963835 від 07.11.2014 р. не посвідчений нотаріально, а отже не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Зазначені обставини виключали можливість вчинення виконавчого напису щодо даного договору нотаріусом станом на 12 червня 2021 року (час вчинення оспорюваного виконавчого напису). Тому суд правомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог, зокрема, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем належних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц і від 15.04.2020 у справі №158/2157/17.
Посилання апелянта на правові висновки, що міститься у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 є некоректним, а доводи апеляційної скарги про порушення судом загальних вимог процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), ст. ст. 76 - 81, 89, 228, 229, 235, 243, 263, 264, 265 ЦПК України - безпідставними, так як перевірка доводів сторін чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мала безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису здійснюється судом у повному обсязі та зазначається в рішенні у тому випадку, коли надані стягувачем документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника відповідають умовам вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Встановивши, що у нотаріуса взагалі було відсутнє право на вчинення виконавчого напису у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем відповідних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, колегія суддів вважає недоцільним давати аналіз іншим доводам апеляційної скарги щодо доведеності розміру заборгованості, наявності чи відсутності спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором, тощо. Не було правових підстав наводити аналіз даним обставинам в рішенні суду і у суду першої інстанції.
Відхиляє апеляційний суд також доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме положень ч. 9 ст. 83, ст. 246 ЦПК України, в результаті чого відповідач був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦК України, виходячи з наступного.
Частиною 9 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
А стаття 246 ЦПК України встановлює правило, згідно якого, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
         Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу (ч.1 ст. 190 ЦПК України).  Отже, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами (ч.11 ст. 272 ЦПК України в редакції Закону № 3200-IX від 29.06.2023, яка набрання чинності 21.07.2023).
Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет (ч.2 ст. 190 ЦПК України в редакції Закону № 3200-IX від 29.06.2023, яка набрання чинності 21.07.2023 та введена в дію 18.10.2023). 
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку (ч.6 ст. 14 ЦПК України). Зміна в частині обов`язкової реєстрації юридичними особами (приватної форми власності) електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, введена в дію 20.02.2024.
Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (ч.7 ст. 14 ЦПК України). 
Юридична особа ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ"( код ЄДРПОУ 36799749) має зареєстрований 05 жовтня 2022р. електронний кабінет у підсистемі електронний суд ЄСІТС.
Згідно п.3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3200-IX від 29.06.2023 офіційні електронні адреси, зареєстровані до набрання чинності цим Законом, вважаються електронними кабінетами і використовуються судом, учасниками справи за правилами та в порядку, що діють після введення в дію цього Закону.
      Згідно матеріалів справи позов представником позивачки подано в електронній формі через електронний кабінет 29 листопада 2023р. В цей же день о 16-27 год. до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС - ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (код ЄДРПОУ 36799749) були доставлені направлені представником позивачки документи, а саме позовна заява з додатками: ордер на надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги, рахунки акти про надані послуги, паспорт, ІПН позивачки, кредитний договір, виконавчий напис, постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, судовий збір, що підтверджується квитанцією № 350248 від 29.11.2023р.
Ухвалою від 5 грудня 2023р. судом було відкрито провадження по справі та визначено, що розгляд справи буде проводитися за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін 16 січня 2024р. о 13-00 год.
Повістка про явку до суду з прикріпленими документами була направлена судом відповідачу на електронну адресу та доставлена 06 грудня 2023р. о 16:47:04 год. Копія рішення також була направлена відповідачу до його електронного кабінету 17 січня 2024 року та отримана ним 17 січня 2024 року, що не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі.
        Зазначені обставини у їх сукупності свідчать про те, що ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" як користувач ЄСІТС, який добровільно зареєстрував електронний кабінет у підсистемі електронний суд ЄСІТС мав доступ до справи та отримав позовну заяву з доданими до неї доказами від позивачки в день подачі нею позову через систему електронний суд, а тому суд не повинен був додатково надсилати йому копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідачу не надсилались ні позовна заява з додатками, ні докази на підтвердження витрат на правову допомогу. У зв`язку з викладеним, не вбачає апеляційний суд також «зловживання правом» зі сторони позивачки, на яке посилається відповідач в апеляційній скарзі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно змісту позовної заяви, позивачка зазначила в ній, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла складає 15451,15 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки на підставі договору про надання правової(правничої) допомоги від 06 жовтня 2023 року здійснював адвокат Працевитий Г.О., в пункті 3 якого зазначено, що розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до цього договору, який вважається його невід`ємною частиною. Гонорар сплачується адвокату в порядку та розмірах, що визначені додатковим договором до вказаного договору. Оплата послуг адвоката може бути сплачена готівкою або шляхом здійснення безготівкового платежу на рахунок адвокатського бюро. Сторони підтверджують, що зазначена у договорі вартість послуг та сума гонорару адвоката є співмірною із складністю справи.
Відповідно до п. 1 додаткового договору до договору про надання правової (правничої) допомоги було доручено вчинити в інтересах Клієнта (позивачки) дії щодо визнання таким, що не підлягає виконавчого напису №80431 від 12.06.2021р.
Пунктом 2 додаткового договору визначено вартість однієї години роботи адвоката, а саме 1000грн., орієнтований перелік послуг, що можуть бути надані: консультація адвоката; підготовка позовної заяви про скасування виконавчого напису; подання позову від імені адвоката; зупинення виконавчого провадження; контроль справи у суді; участь адвоката в судових засіданнях; стягнення витрат на правову допомогу; закінчення виконавчого провадження; стягнення витрат на правову допомогу з кредитора (відповідача), а також кількість годин-7 годин та вартість наданих послуг - 7000грн.
Пунктом 3 додаткового договору визначено гонорар адвоката за ведення справи в суді та скасування виконавчого напису у розмірі 10% від суми зазначеної у виконавчому написі (84511,45грн)- 8 451,15 грн. При цьому клієнт сплачує суму гонорару на користь адвоката виключно в тому випадку, якщо вказана сума гонорару буде стягнута судом на користь клієнта додатково від витрат, що клієнт оплатив адвокату згідно п.2 договору. В тому випадку, якщо рішення суду буде ухвалене не на користь клієнта, клієнт звільняється від обов`язку оплати гонорару. Тобто фактично в цьому пункті договору йде мова про так званий «гонорар успіху».
При подачі позову позивачкою було надано суду договір про надання правової(правничої) допомоги від 06 жовтня 2023 року, додатковий договір від 06.10.2023р., ордер, акт виконаних робіт від 06.10.2023р., в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг згідно договору, кількість витрачених годин та вартість наданих послуг, акт виконаних робіт від 06.10.2023р., в якому зазначено гонорар та його вартість 8451,15грн., а також 2 рахунка від 06.10.2023р. на суму 7000грн. та 8451,15грн. відповідно.
Згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів, вважає необхідним зауважити також наступне.
За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 1 даного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту зазначений Закон визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Слід зауважити, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми права слідує, що гонорар може встановлюватися у формі як фіксованого розміру, так і погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Отже, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом слід зазначити, що за положенням частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Так, частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022р. у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України (ст. 137 ЦПК України) конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Не передбачено ст. 137 ЦПК України і те, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою було надано суду копію договору про надання правової(правничої) допомоги від 06 жовтня 2023 року, укладеного між позивачкою та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого", та додаткового договору до договору про надання правової(правничої) допомоги від 06.10.2023р., в тексті якого зазначено конкретний склад дій, який адвокат повинен виконати, умови, за яких настає у клієнта обов`язок оплати наданих послуг, а також фіксована сума гонорару за здійснення правничої допомоги у розмірі 10% від суми, зазначеної у виконавчому написі. Надано суду також 2 акти виконаних робіт від 06.10.2023р., в одному з яких зазначено перелік наданих юридичних послуг згідно договору, а саме консультація адвоката; підготовка позовної заяви про скасування виконавчого напису; подання позову від імені адвоката; зупинення виконавчого провадження; контроль справи у суді; участь адвоката в судових засіданнях; стягнення витрат на правову допомогу; закінчення виконавчого провадження; стягнення витрат на правову допомогу з кредитора (відповідача), кількість витрачених годин -7 годин та вартість наданих послуг - 7000грн., а в іншому - зазначено гонорар та його вартість 8451,15грн., а також 2 рахунка від 06.10.2023р. на суму 7000грн. та 8451,15грн. відповідно.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що адвокатом були виготовлені та знаходяться в матеріалах справи позовна заява та додані до неї копії доказів згідно додатків (10шт.). Особистої участі у судових засіданнях адвокат не приймав. Розгляд справи було здійснено судом без участі сторін.
Колегія суддів враховує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту та визначає конкретний вид документів, які необхідно скласти та подати до суду для захисту інтересів свого клієнта.
Слід зазначити, що п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. 
Зазначена у додаткового договору до договору про надання правової(правничої) допомоги від 06.10.2023р. фіксована сума гонорару під відкладальною умовою, також належить до судових витрат та підлягає оцінці за тими ж критеріями, що і інші види правової допомоги, наданої клієнту. (Див, правові висновки, викладені в постанові ВП ВС України від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18).
При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката колегією суддів враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, так і те, що особистої участі у судових засіданнях адвокат не приймав.
Враховуючи заперечення відповідача щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необхідним констатувати неспівмірність суми витрат на правничу допомогу у розмірі 7000грн з кількістю підготовлених процесуальних документів. Крім того, колегія суддів враховує те, що адвокат особистої участі у судових засіданнях не приймав, а такі види правової допомоги як зупинення виконавчого провадження; контроль справи у суді; стягнення витрат на правову допомогу; закінчення виконавчого провадження; стягнення витрат на правову допомогу з кредитора (відповідача) не підтверджені матеріалами справи, більш того частина з них (зупинення виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження; стягнення витрат на правову допомогу з кредитора (відповідача) не мають реального відношення до видів правової допомоги наданих саме під час розгляду справи судом.
За такого, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивачки, колегія суддів вважає необхідним зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивачки 3000грн витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином загальний розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 11451,15 грн ( 3000грн+ 8451,15грн).
Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши суму стягнутих з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу з 15451,15 грн до 11451,15 грн, а також загальну суму судових витрат, які стягнуті судом з відповідача на користь позивачки з 16524,75 коп. до 12524,75грн.
В іншій частині рішення суду слід залишити без змін, враховуючи обґрунтування викладене в тексті даної постанови.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» задовольнити частково.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2024 року змінити, зменшивши стягнуту з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на користь ОСОБА_1 суму судових витрат з 16524 грн.75 коп. до 12524,75грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий 

Судді

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року