ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 грудня 2023 року 	м.Суми	

Справа №592/3553/23 
Номер провадження 22-ц/816/1834/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попович Юлії Олександрівни
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 серпня 2023 року у складі судді Бичкова І.Г., ухвалене в м. Суми, 

                                                         в с т а н о в и в :

22 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батьком.
Свої вимоги мотивував тим, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 25.09.2004 року до 17.02.2023 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Їхня сім`я фактично розпалася ще у листопаді 2021 року, коли відповідачка забрала свої речі, речі їхніх дітей та перейшла жити до будинку своїх батьків по АДРЕСА_1 . Після переїзду дружини, він став надавати кошти на утримання дітей добровільно, але на початку 2022 року їхня донька ОСОБА_4 виявила бажання проживати разом з ним, проти чого відповідачка на той час не заперечувала. Донька була дуже прив`язана до його батьків, які живуть разом з ним та допомагають йому в її вихованні. Таким чином, відповідачка проживає разом з їхнім неповнолітнім сином, а він живе разом з неповнолітньою донькою і спору між ними до цього часу не було. Він повністю утримував доньку, а син перебував на утриманні відповідачки. Донька зареєстрована за місцем його проживання, а син - за місцем проживання відповідачки, що підтверджується довідкою Управління ЦНАП СМР. 
На цей час дружина повідомила його про намір виїхати з дітьми за межі України, але донька категорично відмовилась від такого виїзду і виявила бажання жити разом з ним в м. Суми. У зв`язку з тим, що їхній доньці ОСОБА_4 12 років, то згідно вимог ч. 2 ст. 160 СК України місце її проживання визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Оскільки відповідачка не погоджується з тим, щоб донька залишилась проживати разом з ним та не погоджується для вирішення цього спору звернутися до Управління «Служба у справах дітей», він вимушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання їхньої неповнолітньої доньки з ним, як це передбачено ч. 1 ст. 161 СК України. При цьому він підтверджує, що не заперечує проти того, щоб їхній син ОСОБА_2 , 2007 року народження, залишився проживати разом з матір`ю, тобто з відповідачкою. При розгляді справи за його позовом він просив суд врахувати те, що він має постійне місце проживання та має можливість забезпечити житлом неповнолітню доньку ОСОБА_4 . Він є працездатним, працює, займається підприємницькою діяльністю, не має шкідливих звичок, а тому має можливість утримувати матеріально неповнолітню доньку, піклуватись про її нормальний розвиток та виховання. 
Посилаючись на вищевказані обставини, просив визначити місце проживання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним - ОСОБА_1 . 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Попович Ю.О., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що визначення місця проживання доньки разом з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини, адже він створив умови для її повноцінного та всебічного розвитку, приймає активну участь у вихованні та житті дитини.
Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визначення місця проживання доньки з батьком, оскільки відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні таких вимог. З визначенням місця проживання дитини пов`язано вирішення батьками питань щодо утримання й виховання дитини. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем та третьою особою до апеляційного суду не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - адвоката Попович Ю.О., пояснення ОСОБА_4 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.02.2023 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Сумському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського обласного управління юстиції 25.09.2004 року, актовий запис № 1036 (а. с. 4а).
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після того, як сім`я розпалася, відповідачка проживає разом з їхнім неповнолітнім сином, а позивач живе разом з неповнолітньою донькою.
Зі змісту висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради № 973/27.1-26 від 05.06.2022 року про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що спеціалістом Управління 12.05.2023 року було проведено обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , право приватної власності на будинок належить позивачу. Встановлено, що в будинку зроблено сучасний ремонт, наявні усі необхідні меблі та побутова техніка, речі першої необхідності, продукти харчування, в будинку чисто. Для дитини створені всі необхідні умови проживання: наявна окрема кімната, оснащена спальним місцем, письмовим столом, місцем для зберігання одягу та особистих речей, у дівчинки наявний особистий планшет та ноутбук для навчання. Зі слів позивача з матір`ю дітей вони спілкуються нормально за потреби, конфлікти між ними відсутні, вони досягають згоди при вирішенні матеріального забезпечення дітей та забезпечення інших їх потреб. Також ОСОБА_1 додав, що колишня дружина не заперечує проти того, що дитина вирішила проживати разом з ним, але він зауважив, що відповідачка має намір виїхати закордон разом з обома дітьми, з чим донька ОСОБА_4 категорично не погоджується. Спеціалістом було з`ясовано думку дитини. З її слів вона любить і поважає обох батьків. Щодо спілкування з матір`ю, вона повідомила про те, що часто спілкується з нею по телефону, раз на тиждень дитина приїздить до матері з ночівлею. На питання з ким хоче проживати, вона відповіла, що з татом. На питання щодо виїзду разом з матір`ю до Польщі, категорично заперечує, обґрунтовуючи це тим, що не хоче виїжджати за межі України без тата, бабусі та дідуся. До того ж, дівчинка наголосила на тому, що має достатньо друзів і товаришів саме за місцем проживання батька, яких дуже цінує. Спеціалістом Управління 19.05.2023 року було обстежено умови проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . За даною адресою проживають: відповідачка ОСОБА_2 та її старший син ОСОБА_3 , право власності на будинок належить ОСОБА_2 .  Умови проживання добрі, в будинку зроблений сучасний ремонт, на момент обстеження було чисто, прибрано. Будинок оснащений всіма необхідними меблями та технікою. Обоє дітей мають окремі кімнати. В будинку достатньо місця для навчання, ігор та відпочинку. З метою з`ясування думки ОСОБА_2 щодо позову її колишнього чоловіка про визначення місця проживання доньки разом із ним, спеціалістом Управління було проведено з нею бесіду, в ході якої стало відомо, що стосунки в родині між батьками та дітьми гарні, між колишнім подружжям немає конфліктів, всі питання щодо виховання та забезпечення потреб дітей вирішуються без проблем. Відповідачка не проти того, щоб дитина жила з батьком. Однак, з її слів, вона має намір виїжджати на постійне місце проживання закордон разом з дітьми. Доньці ОСОБА_4 неодноразово, і в присутності батька, було запропоновано виїжджати до Польщі, з чим дитина категорично не погодилася. Відповідачка зауважила, що поважає думку своєї доньки, примусу з даного приводу до дитини не застосовує, але сподівається, що з часом, достатньо обдумавши її пропозицію, прийме рішення на користь переїзду. 
Дослідивши матеріали справи та покази сторін по справі, Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради було встановлено, що спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 немає, з метою реалізації якнайкращих інтересів дитини Управління вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком (а. с. 34, 35).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти того, щоб донька проживала разом із батьком. Жодних доказів того, що між сторонами виникали непорозуміння або конфлікти з приводу визначення місця проживання спільної доньки сторін, суду надано не було.
Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , оскільки малолітня дитина проживає разом з позивачем і відповідач не заперечує проти того, щоб донька проживала разом із батьком. Суд вважав, що право позивача не було порушено, а тому відсутні підстави у застосуванні заходів судового захисту.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст.  51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч. 7  ст.  7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Таким чином, наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. У залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що донька сторін ОСОБА_4 досягла тринадцяти років і місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків.
Після того, як сім`я розпалася, неповнолітня дочка сторін ОСОБА_4 почала проживати разом з батьком і спору між сторонами з цього приводу не було. Суду не було надано жодних доказів того, що між сторонами виникали непорозуміння або конфлікти з приводу визначення місця проживання спільної доньки сторін.
Позивач вказував, що підставою подачі позову є намір відповідача виїхати на постійне місце проживання за кордон разом з дітьми.
Хоча у відзиві на позов ОСОБА_2 заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батьком, проте не вживає активних дій для зміни місця проживання доньки, яка живе з батьком. Самі лише наміри виїхати з донькою за кордон, не свідчать про порушення прав позивача. 
За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, а також, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні таких вимог.
Інші посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попович Юлії Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина