ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/8759/18  Номер провадження 22-ц/814/221/24	Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі:  Коротун І.В.
учасники справи: 
представник позивача - адвокат Тютюнник О.А.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2021 року, ухвалене суддею Єжовим В.А. повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 , треті особи:  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистрицька Алла Петрівна, про  захист права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними правочинів, -

В С Т А Н О В И В:
10 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистрицька А.П., про захист права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними правочинів, в якому просив суд відновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувати у відповідача ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.11.2018 року, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П., зареєстрований у реєстрі за №2502.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, а також третім особам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності згідно до свідоцтва про право власності (реєстраційний №9-05-247539-Ш-1 від 02.02.2005 року) та була приватизована співвласниками у 2005 році. 27.11.2018 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П., зареєстровано у реєстрі за №2502. При укладенні договору купівлі - продажу квартири відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження права власності було надано свідоцтво, посвідчене 07.12.2009 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №2232, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.2009 року, реєстраційний номер 24707500, номер запису: П-9-14250 у книзі 1, яке є недійсним, бо скасоване рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року у справі №2-485/11 (яке залишено у силі ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року). Позивач зазначає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі - продажу квартири, були обізнані, що ОСОБА_3 не є власником квартири та свідоцтво про право власності на квартиру на його ім`я, видане приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. від 07.12.2009 року за реєстр. №2232, скасоване у 2011 році.

26.12.2018 року позивач  ОСОБА_2  подав до суду уточнену позовну  заяву до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 , треті особи:  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистрицька А.П., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу  Харитонова Я.М.,в якій, крім пред`явлених вимог, просив суд також визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 від 11.12.2018 року, укладений між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., зареєстровано у реєстрі за №4591. 

Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач  ОСОБА_1  вже після пред`явлення позовної заяви до суду здійснив дії, направлені на розпорядження квартирою, та забезпечив власні зобов`язання належною спірною квартирою, уклавши 11.12.2018 року з відповідачем   ОСОБА_4  договір іпотеки квартири   АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстрований у реєстрі за №4591, чим знов було порушено права власників квартири (т.1 а.с. 42-47). 

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.
Визнано недійсним договір від 27 листопада 2018 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П., реєстровий №2502.
Визнано недійсним договір від 11 грудня 2018 року іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., реєстровий №4591.
Відновлено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та витребувано її у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Стягнути з кожного: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір по 2 407,18 грн. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності на спірну квартиру позивача підтверджено чинним документом - свідоцтвом про право власності, виданим 02.02.2005 року ВПЖФ р. №0-05-247539-Ш-1, реєстрація якого була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, тому є дійсним. Те, що власниками спірної квартири є три особи ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 - не є власником квартири, встановлено судами неодноразово при розгляді декількох справ та ці обставини, в силу положень ч. 4, 5, 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 

       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи неповно та неправильно встановлені обставини внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, які мають значення для справи. Вказує, що судом грубо порушені вимоги ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення суду відсутнє обгрунтування, посилання на належні та допустимі докази та мотиви, на підставі яких судом зроблено такий висновок. Зазначає, що суд суб`єктивно на власний розсуд прийшов до висновку, що ним не оглядалася квартира, посилаючись на той факт, що позивачі мешкали у квартирі. Проте, вказане спростовується тим, що саме на час придбання квартири він приходив з ОСОБА_3 до квартири, в якій мешкали батьки позивача, з якими вони спілкувалися з приводу їх виселення та знаходження компромісу щодо строків їх виїзду. Звертає увагу суду на те, що на протязі більше 10 років ОСОБА_3 був власником спірної квартири, на час укладення ним договору купівлі-продажу реєстрація прав власності не була скасована. Вказує, що він є добросовісним набувачем квартири, бо не знав і не міг знати про наявність спору, т.я. на момент здійснення правочину спір про право був відсутній, будь-яких підстав для незаконності правочину не було. Вказує, що позивачем неправильно обрано порядок захисту свого права, оскільки одночасно пред`явлено вимоги про витребування майна та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції, що є помилковим, вказані позовні вимоги є взаємовиключними, суд у порушення норм матеріального права не встановив дійсні правовідносини, що виникли між сторонами. При цьому, посилається на постанови Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №521/8368/15-ц, у справі №522/23155/16-ц від 16.10.2019 року. Вказує, що є неналежним відповідачем, а позовні вимоги необгрунтовані та незаконні, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а неправомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Полтавського апеляційного суду 19.07.2023 року, представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Тютюнник О.А. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31.08.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.1 а.с. 197-198).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.09.2021 року справа призначена до розгляду Харківським апеляційним судом на 10.20. год. 27.01.2022 року (т.1 а.с. 209).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 08.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.1 а.с. 240). 

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 10.00 год. 24.05.2023 року (т.1 а.с. 241).

У судове засідання  Полтавського апеляційного суду 17.01.2024 року не з`явилися не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 27.12.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 83-89) та поштовим зв`язком, судові повістки на ім`я відповідачів до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бистрицької А.П. повернулися до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч.8 ст. 128 ЦПК України є датою їх вручення, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року про призначення справи до апеляційного розгляду розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. 

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (див. mutatis mutandis рішення у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.89, N 11681/85)).

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справах "Олександр Шевченко проти України" (Case of Aleksandr Shevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007, N 8371/02 та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) від 14.10.2003, заява N 50966/99)).

Таким чином, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів для прискорення процедури розгляду. Відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогами ст. 44 ЦПК України повинен виявляти інтерес до відомого йому провадження, зокрема, щодо руху поданої ним апеляційної скарги та результату розгляду її судом.
Отже, колегія суддів бере до уваги, що відповідач ОСОБА_1 був ініціатором апеляційного провадження, а тому, звернувшись з апеляційною скаргою у справі, він є безпосередньо зацікавленим вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 02.02.2005 року видано свідоцтво про право власності (реєстраційний №9-05-247539-Ш-1), відповідно до якого позивач ОСОБА_2 та треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11).

27.11.2018 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., зареєстровано у реєстрі за №2502 (т.1 а.с. 12,13).

11.12.2018 року відповідачем  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  укладений договір іпотеки квартири  АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстровано у реєстрі за №4591 (т.1 а.с. 50).

Згідно п. 1 договору купівлі продажу квартири від 27.11.2018 року вказано, що квартира належить продавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва, посвідченого 07.12.2009 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №2232, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.2009 року, реєстраційний номер 24707500, номер запису: П-9-14250 у книзі 1.

Обставини укладання договору купівлі продажу від 27.11.2018 року свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати та не допускати можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Так, згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що квартира візуально оглянута покупцем до оформлення цього договору. Недоліки чи дефекти, які б перешкоджали її використанню за цільовим призначенням, а також перебудови та перепланування, не застережні у документі, що посвідчує право власності та технічному паспорті на квартиру, на момент огляду покупцем виявлені не були. Цей факт спростовується позивачем, який на цей час постійно разом з родиною проживає у спірній квартирі та ніхто ніколи не приходив оглядати квартиру, ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_8 не мали доступу до квартири. Дані доводи не були спростовані відповідачами, що ставить під сумнів добросовісність набувача.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року у справі №2-485/11, яке залишено у силі ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, свідоцтво на ім`я ОСОБА_3 , посвідчене 07.12.2009 приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за реєстровим №2232, скасовано (т.1 а.с. 14-24).

Під час розгляду справи №2-485/11 судом було встановлено обставини належності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 згідно до свідоцтва про право власності, реєстраційний №9-05-247539-Ш-1 від 02.02.2005 року, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.15.2005 року, номер запису у реєстровій книзі: П-9-14250. Судами зокрема, було встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка належить також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності згідно до свідоцтва про право власності (реєстраційний №9-05-247539-Ш-1 від 02.02.2005 року), квартира була зареєстровано на ім`я власників ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2005 року ВПЖФ р.№9-05-247539-Ш-1. Також, судами встановлено, що право власності відповідача ОСОБА_3 було зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності на майно від 07.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за реєстровим №2232, на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 03.12.2009 року, затвердженого начальником Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції В.П. Амельченко. Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 03.12.2009 року було видано на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 20.11.2009 року №73 про проведення публічних торгів з реалізації майна. Прилюдні торги квартири АДРЕСА_1 проводилися Українською універсальною товарною біржею на підставі договору №73 від 13.10 2009 року у рамках виконавчого провадження, відкритого 05.08.2009 року з виконання виконавчого напису №1491, виданого 25.06.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, сам, договір іпотеки № РМL – 709/023/2008 від 22.05.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 про передачу до іпотеки нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом ХМОН Карташовою С.І. за реєстр. № 1909, було укладено на підставі свідоцтва про право власності (реєстраційний №9-05-247539-Ш-1 від 02.02.2005 року), яке містить недостовірні дані про власників та у якому власником зазначена лише ОСОБА_5 . При цьому, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року у справі №2-485/11, яке набрало законної сили, було визнано недійсними договір іпотеки №РМL- 709/023/2008 від 22.05.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», виконавчий напис нотаріуса №1491, виданий 25.06.2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., протокол №73 від 20.11.2009 року про реалізацію предмета іпотеки, акт державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 03.12.2009 року про реалізацію предмета іпотеки та постановлено витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , видане приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. від 07.12.2009 року за реєстровим №2232.

Вищевказані факти були встановлені і Червонозаводським районним судом м. Харкова при розгляді справи №646/4079/13-ц рішенням суду від 30 вересня 2013 року та при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 , старшого інженера-інспектора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», за ст. 367 ч. 2 КК України, що відображено у постанові Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2012 у справі №1-373/11 (т.1 а.с. 25-26).

Крім того, вказані докази досліджені та обставини підтверджені рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2011 року при розгляді справи №22ц-18/2011, у якому зазначено, що ОСОБА_3 не є власником квартири, тому його позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні, анулювання реєстрації та виселення не підлягають задоволенню (т.1 а.с. 27).

Суд першої інстанції критично оцінив доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що він був власником спірної квартири на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2018 року на тій підставі, що така інформація міститься у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Аналіз норм Цивільного Кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється за наявності відповідних правовстановлюючих документів, у разі скасування таких документів, сам Витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно - не є правовстановлюючим документом. При цьому сам правовстановлюючий документ свідоцтво, посвідчене 07.12.2009 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №2232, скасовано судовим рішенням, а сама наявність запису у Реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі не скасованого документу - не є підтвердженням права власності на квартиру.

Доводи відповідача ОСОБА_3 щодо рішення судової колегії судової плати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04.06.2013 року як на підставу того, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, бо саме за ним вона була зареєстрована у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначив, що рішення у даній справі не містять у собі правового висновку про те, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, а лише у мотивувальній частині констатується факт, що у Реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться дані про те, що ОСОБА_3 є власником квартири. 

Право власності на квартиру було набуто позивачем ОСОБА_2 та співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2005 року ВПЖФ р. № 9-05-247539-Ш-1. Реєстрація права власності відбулася відповідно до діючого на той час Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Мінюста України №7/5 від 07.02.2002 року (зареєстрований за №157/6445 від 18.02.2002), що також підтверджено декількома судовими рішеннями, які набрали законної сили, та копії яких містяться у матеріалах справи: рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року у справі №2-485/11 (яке залишено у силі ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, рішенням суду Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2013 року у справі №646/4079/13-ц, постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2012 року у справі №1-373/11.

Відповідачем ОСОБА_3 було заявлено про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права та про застосування судом строку позовної давності (т.1 а.с. 114-115).

Судом першої інстанції в цій частині встановлено, що позивач про порушення своїх прав власника дізнався лише у грудні 2018 року та не міг припустити, що відповідач, після скасування судом у 2011 році свідоцтва про право власності на квартиру, використає нечинний документ для укладання договору купівлі-продажу у 2018 році, тому, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов жо висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. 

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором було придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у таких випадках: якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 

Пунктом 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. 

Верховний Суд України в листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 року визначив, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову. 

Пунктом 24 постанови №5 від 07.02.2014 року передбачено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі ст. 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (п. 26 Постанови від 07.02.2014). 

Відповідно до п. 19 постанови №5 від 07.02.2014 №5, застосовуючи положення ст. 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. 

Згідно з п. 25 постанови №5 від 07.02.2014 року, набувач визнається добросовісним, якщо у момент вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна (наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна). При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору від 27.11.2018 року купівлі-продажу спірної квартири, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є  відновлення права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 ; витребування у відповідача ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.11.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П., зареєстрованого у реєстрі за №2502; визнання недійсним договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 від 11.12.2018 року, укладеноно між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., зареєстрованого у реєстрі за №4591. 

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що одночасне подання віндикаційного та негаторного позову є неможливим, а у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, заявив позивач, та застосовувати ті норми права, що регулюють спірні правовідносини та призведуть до ефективного захисту (відновлення) порушеного права.

У даному випадку, з урахуванням правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та природи спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що у даному випадку позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.11.2018 року є неналежним способом захисту порушеного права позивача.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 без відповідної правової підстави набув у приватну власність спірне нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , та у подальшому реалізував її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2018 року.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №914/3224/16 (12-128 гс 19). 

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.11.2018 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи неповно та неправильно встановлені обставини внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, які мають значення для справи, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції повно і всебічно встановлені фактичні обставини справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, надана їм правильна правова оцінка.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом грубо порушені вимоги ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення суду відсутнє обгрунтування, посилання на належні та допустимі докази та мотиви, на підставі яких судом зроблено такий висновок, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд суб`єктивно на власний розсуд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не оглядалася квартира, що позивачі мешкали у квартирі, але це спростовується тим, що саме на час придбання квартири він приходив з ОСОБА_3 до квартири, в якій мешкали батьки позивача, з якими вони спілкувалися з приводу їх виселення та знаходження компромісу щодо строків їх виїзду, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, рішенням суду від 17.08.2011 року скасоване свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , а договір купівлі-продажу цієї квартири укладено ОСОБА_3 з ОСОБА_1 27.11.2018 року, в якому вказано, що ця квартира належить продавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва, посвідченого 07.12.2009 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №2232, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.2009 року, реєстраційний номер 24707500, номер запису: П-9-14250 у книзі 1, тобто, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2018 року вказане свідоцтво було скасоване, а ОСОБА_3 не мав права власності на спірну квартиру, її дійсним власником був ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що на протязі більше 10 років ОСОБА_3 був власником спірної квартири, на час укладення ним договору купівлі-продажу реєстрація прав власності не була скасована, то ці доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2018 року ОСОБА_3 знав про скасування свідоцтва про право власності на цю квартиру на його ім`я (представник ОСОБА_3 – ОСОБА_10 брала участь у розгляді справи №2/485/11 (т.1 а.с. 15)), тому після перегляду рішення в апеляційному порядку 17.04.2013 року та набрання рішення суду чинності, ОСОБА_3 повинен був усвідомлювати, що не є власником спірної квартири. 

Доводи апеляційнолї скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири, бо не знав і не міг знати про наявність спору, т.я. на момент здійснення правочину спір про право був відсутній, будь-яких підстав для незаконності правочину не було, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки протирічать правильно встановленим фактичним обставинам справи. 

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню частково з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін як законне і обгрунтоване.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України,Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:
      
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 березня 2021 року в частині визнання недійсним договору від 27 листопада 2018 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., реєстровий №2502 – скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині вимог. 

У задоволенні позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 ,   треті особи:  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , про  визнання недійсним договору від 27 листопада 2018 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між  ОСОБА_3  та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., реєстровий №2502– відмовити. 

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 17 січня 2024 року.
СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов В. М. Триголов