Постанова                                            
Іменем України                                  
 
07 лютого 2024 року
м. Київ 
 
справа № 643/1730/15
провадження № 61-16078св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,               Тітова М. Ю.,           
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», яке у виконавчому провадженні замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2015 року у складі судді Майстренко О. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 жовтня           2023 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., 
       
                                                                        ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позову
У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг», товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року № МL 703/216/2008 у розмірі                      2 852 996,50 грн.
Як на обґрунтування заявлених вимог указувало на те, що23 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL 703/216/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у такому  розмірі: перший   транш - 52 413,81 дол. США, другий транш - 320,37 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом                         у розмірі 4,49   %   річних + FIDR, з кінцевим строком повернення 23 липня                  2026 року.
 
На забезпечення належного виконання кредитного договору 23 липня                2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 украдено договір поруки                               № SR-703/216/2008.
 
У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 2 852 996,50 грн, яку позивач просить стягнути                                  з відповідачів в солідарному порядку.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Московський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 24 липня                     2015 року позов задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та                 ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року № МL 703/216/2008 у розмірі                    2 852 996,50 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 вчасно та належним чином не виконував умов кредитного договору, утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку, тому що ОСОБА_2 як поручитель зобов`язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту.  
 
Октябрський районний суд м. Полтави ухвалою від 20 березня 2023 року                            в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Стрикаля М. В. про перегляд заочного рішення відмовив.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Харківський апеляційний суд постановою від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Стрикаля М. В. залишив без задоволення,                а заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2015 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитом солідарно з боржника та поручителя.Звернувшись з вимогою про дострокове погашення всієї суми кредиту 31 березня 2013 року, банк змінив строк виконання зобов`язання. Пред`явлення вимоги до поручителя відбулося                                   у визначений законом шестимісячний строк після порушення виконання зобов`язання. Оскільки вимога від 31 березня 2013 року виконана не була, банк звернувся до суду з цим позовом в межах загальної позовної давності, що відповідає закону. Обрахування строку на звернення до суду в шість місяців                       з моменту спливу 30 календарних днів після надіслання вимоги, не відповідає  закону.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
У касаційній  скарзі, поданій до Верховного Суду 09 листопада 2023 року,   ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Московського районного суду       м. Харкова від 24 липня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду                       від 10 жовтня 2023 року  в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 852 996,50 грн та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                           у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі                № 2-1169/11, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/21, від 20 березня              2019 року у справі № 1411/3467/12, від 27 березня 2019 року у справі                                   № 200/15135/14, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 та постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 487/4327/16, від 24 березня 2023 року у справі № 522/14349/13, від 05 березня 2018 року у справі № 2-1757/11, від 13 травня 2019 року у справі № 569/5110/17.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 зазначає про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання. Оскільки у цій справі строк дострокового повернення кредиту настав 31 березня 2013 року, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду                          в лютому 2015 року, то позивач пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк звернення з позовом до поручителя, тому порука ОСОБА_2 за договором поруки є припиненою, а отже, немає правових підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених банком до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя після закінчення дії договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Оскільки ОСОБА_2 в касаційному порядку оскаржує судові рішення в частині задоволених до неї вимог, тому предметом касаційного перегляду є рішення судів, ухвалені щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 (стаття 400 ЦПК України).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.                   
 
28 грудня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL 703/216/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі: перший транш -                           52 413,81 дол. США та другий транш - 320,37 дол. США, зі сплатою за користування кредитом 4,49 % річних + FIDR, з кінцевим строком повернення 23 липня 2026 року.
Додатковими договорами від 12 січня, від 25 травня, від 28 липня, від 23 вересня, від 20 жовтня 2009 року, від 23 березня, від 15 липня, від 25 серпня, від 22 листопада 2010 року та від 23 травня 2011 року, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк»            і відповідачем, до кредитного договору вносилися зміни.
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 23 липня 2008 року укладено договір поруки № SR-703/216/2008, за умовами якого поручитель зобов`язалась відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № МL 703/216/2008.
До договору поруки були внесені зміни додатковими договорами від 25 травня,              від 23 вересня, від 20 жовтня 2009 року, від 23 березня, від 25 серпня,                              від 22 листопада 2010 року та від 23 травня 2011 року відповідно до змін, внесених до кредитного договору.
27 червня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, у тому числі й за кредитним договором                        від 23 липня 2008 року, укладеним із ОСОБА_1 (додаток 1 до договору факторингу від 27 червня 2012 року).
31 березня 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адреси позичальника та поручителя вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та сплату відсотків.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором кредиту виникла заборгованість, яка станом на 08 січня 2015 року становить 2 852 996,60 грн, з яких 30 389,40 дол. США, що  еквівалентно                                 1 102 706,37 грн, - заборгованість за кредитом та 1 750 290,13 грн - пеня. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,              а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції до набрання чинності Законом № 2478-VIII) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб`єктивного права кредитора.
У разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя необхідно обраховувати з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.
 
Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України).
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Відповідно до пунктів 4.1 та 4.2 договору поруки цей договір набирає чинності                   з дати його підписання сторонами 23/07/2008 і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі. 
 
Отже, договором поруки від 23 липня 2008 року № SR-703/216/2008 не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України (у вказаній редакції), відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Суди встановили, що згідно з підпунктом 1.9.1 пункту 1.9 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або             у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобов`язань за цим договором. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань                 в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги.
 
Відповідно до застереження до вказаного пункту договору вимога вважається надісланою в день їх направлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому Договорі, за допомогою поштового зв`язку.
У підпункті 2.1.4.1 пункту 2.1.4 додаткового договору від 23 вересня 2009 року № 4 до кредитного договору визначено, що банк має право достроково вимагати виконання зобов`язань у повному обсязі. При цьому зобов`язання позичальника щодо повного дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника, що зазначена в цьому додатковому договорі, відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відправлення банком вищевказаної вимоги.
 
Оскільки відповідачі належним чином зобов`язання за кредитним договором                      і договором поруки не виконували, 31 березня 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адреси позичальника і поручителя вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та сплату відсотків. 
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором зумовлює зміну строку виконання зобов`язання. 
 
Отже, звернувшись із вимогою про дострокове погашення всієї суми кредиту                 31 березня 2013 року, позивач змінив строк виконання зобов`язання з 23 липня 2026 року на 30 квітня 2013 року. 
 
Ураховуючи, що строк дострокового повернення кредиту настав 30 квітня                   2013 року, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду в лютому 2015 року, то позивач пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк на звернення з позовом до поручителя. 
 
Проте, апеляційний суд на наведене уваги не звернув та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині заявлених вимог до  ОСОБА_2  помилково вважав, що обрахування строку на звернення до суду в 6 місяців                з моменту спливу 30 календарних днів після надіслання вимоги, не відповідає вимогам закону. Банк звернувся до суду з цим позовом в межах загальної позовної давності, що відповідає закону. 
 
Разом із цим, апеляційний суд залишив поза увагою й те, що 21 січня 2020 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова задоволено заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», замінено стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні                  у цивільній справі 643/1730/15-ц за позовом ПАТ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнення заборгованості за кредитним договором від 23 липня 2008 року № ML 703/216/2008; в порушення вимог ЦПК України не вирішив питання щодо заміни сторони у справі, переглянувши справу              в апеляційному порядку за наявності неналежного складу її учасників.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, тому касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Керуючись статтями 400, 411, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року в частині вимог заявлених до ОСОБА_2 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов