ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2024 р.                               Справа№ 927/1154/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи        апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 
у справі № 927/1154/22 (суддя Ноувен М.П.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"
до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради
про стягнення 80 914,29 грн.
ВСТАНОВИВ:
Позивач    Акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Чернігівської філії АТ "Укртелеком" звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про стягнення 80 914,29 грн заборгованості з відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян, які проживають в місті Чернігові за період з 01.07.2021 по 31.08.2022.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 у справі №927/1154/22 позов задоволено.
Стягнуто з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" заборгованість в сумі 80 914,29 грн., судовий збір в сумі 2 481 грн.
Задовольняючи позов, суд виходив з відсутності належних підстав для звільнення держави в особі відповідача від виконання обов`язків щодо компенсації  позивачу його втрат, внаслідок надання послуг пільговій категорії осіб у відповідності до приписів діючого законодавства України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник відповідача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову; судові витрати стягнути з позивача на користь відповідача.
Відповідач вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне:
- з 01.01.2020 постанова Кабінету Міністрів України  №256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1101 від 24.12.2019 «Деякі питання виплати державної соціальної допомоги», тому є недоречним застосування норм Порядку №256 та визначення управління, як головного розпорядника коштів, оскільки це не відповідає нормам законодавства щодо спірного періоду;
- видатки на пільги з послуг зв`язку здійснюються органами місцевого самоврядування у межах переданих їм фінансових ресурсів, а така передача органам місцевого самоврядування будь-яких фінансових ресурсів для здійснення видатків на пільги з послуг зв`язку відсутня;
- з 01.10.2019 взагалі відсутні правові підстави для подання щомісяця до 25 числа розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга», щомісячної звірки, проведення розрахунків, подання звітів, відшкодування витрат за надання окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку, оскільки постановою Кабінету Міністрів України №373 від 17.04.2019 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі» внесено зміни  до постанови Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» та виключено у Положенні про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги пункти 10-12;
- АТ «Укртелеком» у своєму позові не доведено обов`язку Департаменту відшкодувати заборгованість за надання послуг зв`язку на пільгових умовах окремим категоріям громадян за період з 01.07.2021 по 31.08.2022 включно;
- починаючи з 1 грудня 2022 року призначення житлових субсидій та пільг, прийом громадян з цих питань та з питань внесення інформації до ЄДАРП здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу погоджується з висновками Господарського суду Чернігівської області, викладеними у рішенні від 27.02.2023 у справі №927/1154/22; зазначає, що підстав для скасування означеного рішення немає, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 у справі № 927/1154/22; вирішено розгляд апеляційної скарги Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 у справі № 927/1154/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
АТ «Укртелеком» надає телекомунікаційні послуги згідно Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених    Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.
В Україні діє Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, який затверджено    Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 за № 117, з метою удосконалення обліку цих осіб.
Обов`язок надання послуг зв`язку населенню на пільгових умовах передбачено    Законом України «Про телекомунікації»,    Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,    Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»,    Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України    «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»,    Закону України «Про охорону дитинства»    та Закону України    «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Відповідно до змісту вищенаведених законодавчих актів України, надання телекомунікаційних послуг громадянам жителям міста Чернігова, які мають право на пільги, є обов`язком позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.07.2021 по 31.08.2022 включно позивачем надавались пільговим категоріям споживачів, які проживають в м. Чернігові послуги зв`язку на загальну суму 80914,29 грн, а саме: в липні 2021 року    в сумі 7492,52 грн, в серпні 2021 року    в    сумі 7465,33 грн, в вересні 2021 року    4539,47 грн, в жовтні 2021 року    6319,53 грн, в листопаді 2021 року    5657,73 грн, в грудні 2021 року    5868,98 грн, в січні 2022 року    7324,20 грн, в лютому 2022 року    7109,50 грн, в березні 2022 року    52,99 грн, в квітні 2022 року    3052,59 грн, в травні 2022 року    6786,34 грн, в червні 2022 року    6570,20 грн, в липні 2022 року 6412,70 грн, в серпні 2022 року    6262,21 грн.
Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Чернігівської філії ПАТ "Укртелеком" направлялися Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради для здійснення розрахунків за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям споживачів відповідні розрахунки видатків на відшкодування витрат за липень 2021 року-серпень 2022 року, акти звіряння розрахунків, що підтверджується описами вкладення в цінний лист.
Проте, Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради належним чином оформлені та підписані акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги за відповідний період позивачу не повернув.
Крім того, 21.11.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією № 04-12/102 від 21.11.2022 про стягнення заборгованості по компенсації пільг за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям населення з 01.07.2021 по 31.08.2022 у розмірі 80914,29 грн.
Відповіддю на претензію № 04-30/13028 від 01.12.2022 відповідач не погодився з фактами, зазначеними в претензії позивача, а також зазначив, що рішенням Чернігівської міської ради «Про бюджет Чернігівської міської територіальної громади на 2022 рік» видатки за напрямом «Надання пільг з оплати послуг зв`язку» підпрограми «Надання    пільг з оплати послуг зв`язку та компенсації за пільговий проїзд окремим категоріям громадян» (код 3030) програми «Соціальний захист та соціальне забезпечення» (код 3000) не передбачені; з 01.10.2019 відсутні правові підстави для подання щомісяця до 25 числа розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга», щомісячної звірки, проведення розрахунків, подання звітів, відшкодування витрат за надання окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку, оскільки постановою Кабінету Міністрів України №373 від 17.04.2019 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі» внесено зміни  до постанови Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» та виключено у Положенні про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги пункти 10-12, також з 01.01.2020 постанова Кабінету Міністрів України  №256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1101 від 24.12.2019 «Деякі питання виплати державної соціальної допомоги».
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
Згідно з частиною першою    статті 270 ГПК України    в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5    ст. 269 ГПК України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до    ст. 129 Конституції України    та ч. 1    ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
Згідно ч. 3    ст. 11 Цивільного кодексу України    цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У статтях    19,    20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-III    (у редакції, чинній станом на момент існування спірних правовідносин) законодавець визначив, що пільги щодо сплати послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законом України. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку.
Відповідно до пункту 3    статті 63 Закону України "Про телекомунікації" від 18.11.2003 №1280-IV    споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.
Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених    постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295, передбачено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.
Обов`язок надання послуг зв`язку населенню на пільгових умовах передбачено    Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",    Законом України "Про жертви нацистських переслідувань";    Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";    Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист";    Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",    Законом України "Про охорону дитинства", Законом України «Про основи соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»,    Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», якими встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку для відповідних категорій осіб.
В перелічених законах закріплені норми, що реалізують державні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, якими встановлено безумовний обов`язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян, якому кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
Відповідно до частин 1, 4 та 5    статті 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"    надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ та організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.
Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.
Залучення підприємствами, установами, організаціями соціально-культурного, житлово-комунального, побутового обслуговування, закладами охорони здоров`я та освіти коштів з додаткових джерел фінансування, не заборонених законом, не є підставою для зменшення бюджетного фінансування відповідно до нормативів.
За змістом    статті 81 Бюджетного кодексу України    міжбюджетні відносини - відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених    Конституцією України    та законами України. Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень.
Відповідно до    статей 82-85 Бюджетного кодексу України    видатки бюджетів поділяються на:
1) видатки на забезпечення конституційного ладу, державної цілісності та суверенітету, незалежного судочинства, а також інші передбачені цим Кодексом видатки, які не можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню;
2) видатки, які визначаються функціями держави і можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню з метою забезпечення найбільш ефективного їх виконання на основі принципу субсидіарності;
3) видатки на реалізацію прав та обов`язків Автономної Республіки Крим та місцевого самоврядування, які мають місцевий характер і визначені законами України.
Видатки, визначені п.1 частини 1    статті 82 цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки, визначені пунктами 2 і 3 частини 1    статті 82 цього Кодексу    здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, у тому числі трансфертів з Державного бюджету України. Відповідні органи державної влади забезпечують здійснення видатків, визначених п.1 частини 1    статті 82 цього Кодексу.
Місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад забезпечують здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 частини першої    статті 82 цього Кодексу.
Держава може передати органам місцевого самоврядування право на здійснення видатків лише за умови відповідної передачі фінансових ресурсів у вигляді закріплених за відповідними бюджетами загальнодержавних податків і зборів або їх частки, а також трансфертів з Державного бюджету України.
Місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад зобов`язані забезпечити здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 частини першої    статті 82 цього Кодексу, з відповідних місцевих бюджетів з додержанням розподілу цих видатків між бюджетами, визначеного    статтями 89-91 цього Кодексу    та законом про Державний бюджет України.
За пунктом 20-4 частини 1    статті 91 Бюджетного кодексу України    до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів віднесено видатки на пільги з послуг зв`язку. При цьому незалежно від джерела фінансування видатків на пільги з послуг зв`язку, розрахунки за надані позивачем телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян повинні проводитись саме відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг населення м. Чернігів є Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, а отже і відшкодування витрат понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, повинен здійснювати останній.
У відповідності до ст. ст.    525,    526 Цивільного кодексу України    та    ст. 193 Господарського кодексу України    зобов`язання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Стаття 610 Цивільного кодексу України    передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Видатки з фінансування пільг з наданням послуг зв`язку за змістом ст.ст.82,    83 Бюджетного кодексу України    відносяться до видатків бюджету місцевого самоврядування і трансферти з Державного бюджету є лише одним з можливих засобів забезпечення видатків місцевого бюджету. Отже, обставина наявності/відсутності субвенцій державного бюджету на фінансування відповідних видатків місцевих бюджетів не впливає у спірних правовідносинах з оператором зв`язку ані на його право на отримання відповідних відшкодувань, ані на джерело таких відшкодувань - кошти місцевого бюджету. Своєю чергою, питання надання відповідних субвенцій для фінансування видатків місцевого бюджету є вже аспектом міжбюджетних відносин між відповідними органами суб`єктів владних повноважень, стороною яких (відносин) позивач не є.
Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках відповідного бюджету, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань в світлі правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях по справам «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та «Бакалов проти України» від 30.11.2004р.
Наразі, практика Європейського суду з прав людини є джерелом права для національних судів у відповідності до    ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-ІV    та ч.4    ст.11 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом положень Законів, що передбачають надання пільг відповідним категоріям населення, право на пільгове отримання послуг зв`язку відповідних категорій населення і кореспондуючий такому праву обов`язок позивача з надання відповідних телекомунікаційних послуг, встановлений ч.3    ст.63 ЗУ «Про телекомунікації»    не перебувають у залежності від ухвалення місцевою радою певної програми з фінансування надання таких послуг.
Відповідно до п.2.1.6., п.4.4. Положення    про департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, затвердженого рішенням міської ради 28.01.2021 № 4/VІІІ-4 завданнями Департаменту є участь у розробці програми соціально-економічного розвитку міста з питань, що стосуються соціального захисту населення, міської програми щодо надання додаткових пільг та соціальних гарантій окремим категоріям громадян. Департамент має право вносити на розгляд міської ради та її виконавчого комітету    проєкти рішень з питань, що належать до компетенції Департаменту.
За вірними висновками суду першої інстанції, матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем заходів у межах означених функцій, спрямованих на вирішення питання щодо фінансування відшкодування витрат позивача, щодо яких заявлені позовні вимоги, тоді як відповідно до правової позиції, сформульованої Європейським судом з прав людини в п.п.70, 71 рішення по справі «Рисовський проти України» від 20.11.2011 щодо принципу «належного урядування», державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
За змістом п.20-4    ст.91 Бюджетного кодексу України    видатки на відшкодування витрат на пільговий зв`язок окремим категоріям громадян віднесено до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.
За усталеною практикою Європейським судом з прав людини в контексті розглядуваних правовідносин між позивачем та відповідачем, які охоплюються ст.1 Першого протоколу Конвенції, Управління виконує функцію держави (розмежування між органами державної влади та місцевим самоврядуванням у даному випадку не має значення), що узгоджується із приписами ст.ст.172,    173 Цивільного кодексу України.
Відповідно до п.п.2.1.5 п.2.1. Положення про Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради саме на нього покладено виконання функцій головного розпорядника коштів місцевого бюджету    на здійснення заходів    із виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок державного бюджету, а також за визначеними    у відповідних рішеннях    міської ради програмах соціального захисту населення, то визначення його у якості належного платника (відповідача) цілком відповідає принципу субсидіарності, вказаному в п.2 ч.1    ст.82 Бюджетного кодексу України.
Проблеми, які виникають у держави через бюджетну децентралізацію в таких відносинах (у тому числі - щодо розмежування функцій та повноважень між державними органами та органами місцевого самоврядування відносно забезпечення належного функціонування державних програм соціального захисту та підтримки) в контексті означеного принципу «належного урядування», не тільки не звільняють позивача від виконання встановленого державою обов`язку з надання послуг пільговим категоріям населення (без права стягувати з них оплату), але й не звільняють державу, в особі відповідача як уповноваженого органу, від обов`язку здійснити відповідну компенсацію у відповідності до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.
За змістом п.3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117    (у редакції, чинній станом на період існування спірних правовідносин) Департамент є уповноваженим органом, на яке було покладено обов`язок з ведення Реєстру пільговиків та автоматизованого використання його відомостей і для цілей здійснення виплат, що кореспондується із 2.2.43. п.2.2. Положення про департамент соціальної політики Чернігівської міської ради;
Пункт 4 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, передбачає право уповноваженого органу на отримання інформації від підприємств, що надають послуги та надавати відповідну інформацію таким підприємством з метою надання ними пільг, тоді як п.п.2.2.45 п.2.2. Положення про департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, серед іншого, безпосередньо визначає функцію відповідача з ведення бухгалтерського і статистичного обліку, складання звітів у визначені строки, подання у встановленому порядку відповідним органам звітності з усіх видів діяльності за затвердженими формами, несення відповідальності за їх достовірність.
Таким чином, скасування певних форм звітності, без подальшого запровадження інших та за умов чинності обов`язку з проведення звіряння між позивачем і відповідачем для цілей проведення розрахунків з відшкодування та повноважень останнього з ведення та актуалізації відомостей щодо пільговиків відповідної територіальної громади, зумовлюють вірний висновок суду першої інстанції про відповідність поведінки позивача з надання відповідачеві відомостей про надані ним послуги пільговикам у розглядуваний період принципу справедливості, добросовісності і розумності (п.6    ст.3 Цивільного кодексу України), достовірність яких за змістом (а не за формою, адже у розглядуваному періоді її не було запроваджено)    відповідачем належними і допустимим доказами не спростована.
З огляду на викладене, місцевим господарським судом правомірно відхилено доводи відповідача, які містяться як у відзиві на позов, так і у апеляційній скарзі, про неналежність представлених позивачем доказів на підтвердження надання послуг відповідним пільговим категоріям населення через втрату чинності    постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету»,    наказу Міністерства праці та соціальної політики України №535 від 04.10.2007 «Про затвердження форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг « 2-пільга» та виключення п.12 Положення про єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003р. №117.
Ухилення від відшкодування державою в особі відповідного органу (в розглядуваному випадку відповідача) витрат, понесених позивачем у зв`язку із наданням послуг пільговій категорії споживачів, є фактичним примушенням позивача всупереч ч.1    ст.19 Конституції України    та ч.2    ст.14 Цивільного кодексу України    до безплатного надання таких послуг (фінансування їх за рахунок власних коштів) або до відмови/обмежені у надані таких послуг пільговій категорії населення, що не відповідає    ст.3 Конституції України, заважаючи на чинність законів, якими ці пільги запроваджені та гарантуються.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що не вбачається належних підстав для звільнення держави в особі відповідача від виконання обов`язків щодо компенсації позивачу втрат, внаслідок надання послуг пільговій категорії осіб у відповідності до приписів діючого законодавства України, адже таке звільнення (відмова у задоволені вимоги щодо відшкодування) за своєю сутністю тотожне позбавленню «майно» у розумінні норми, закріпленої другим реченням першого пункту ст.1 згадуваного вище Першого протоколу в контексті правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої в п.46 рішення у справі «Жовнер проти України».
Одночасно, як убачається з наданих позивачем розрахунків видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг у липні-вересні 2021 року, останні підписані директором департаменту обслуговування споживачів Тереховим В.А. та головним бухгалтером служби бухгалтерського та податкового обліку Скляревською Д.І.
Розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг у жовтні 2021 року - серпні 2022 року підписані директором департаменту обслуговування споживачів Тереховим В.А. та начальником відділу бухгалтерського та податкового обліку Хрипченко І.І.
Відповідно до наданих позивачем довіреностей №    6447 від 27.01.2021, № 7005 від 11.10.21, № 7208 від 24.12.2021 Терехов В.А. (з правом першого підпису), Скляревська Д.І. та Хрипченко І.І (з правом другого підпису) уповноважені представляти інтереси ПАТ «Укртелеком», зокрема підписувати    будь-які документи, що стосуються відшкодування витрат ПАТ «Укртелеком» по наданню телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення (без обмежень по сумі).
Отже, заперечення відповідача щодо підпису вказаних розрахунків неуповноваженими особами правомірно відхилено судом першої інстанції. 
Окрім того, відповідач щомісяця надавав відповідь на листи позивача щодо надання інформації, яка міститься в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги. При цьому, інформації щодо осіб, які померли та/або вибули, дані листи не містять. У відповіді на претензію відповідач також    не надав жодної інформації стосовно осіб, які померли та/або вибули. Відповідачем до відзиву на позов також не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вищевказаних обставин, як не надано і контррозрахунку. Відтак, заперечення відповідача вірно не прийнято місцевим господарським судом до уваги.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вартості витрат понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян за період з 01 липня 2021 року по 31 серпня 2022 року в розмірі 80914,29 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, тому підлягають задоволенню.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1    ст. 74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1    ст. 77 ГПК України    обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.                                                                                
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України    встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позовних вимог.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі      ст.129 ГПК України      покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 у справі №927/1154/22  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.02.2023 у справі №927/1154/22 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради.
4. Матеріали справи №927/1154/22 повернути до Господарського        суду Чернігівської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко