П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
25 грудня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 362/4430/17
Провадження: № 22-ц/824/7474/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,
на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року та на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Кравченко Л.М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області, про визнання незаконними рішення міської ради та державного акту,
 
у с т а н о в и в:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона успадкувала після смерті чоловіка житловий будинок за адресою  АДРЕСА_1 .
23.12.2004 року рішенням одинадцятої сесії четвертого скликання Васильківської міської ради вирішено передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку у АДРЕСА_2 (дійсна ОСОБА_6 ), 8, загальною площею 0,1000 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,1000 га. Надати додатково в оренду для ведення городництва земельну ділянку загальною площею 0,086 га.
04.05.2016 року висновком Головного управління Держгеокадастру у Київській області управління Держгеокадастру у Васильківському районі, відмовлено ОСОБА_1 у погодженні проекту землеустрою. Зазначено, що частина проектованої земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності (користуванні) третіх осіб (кадастровий номер 3210700000:05:014:0050).
Вказувала, що право власності відповідачів на земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером 3210700000:05:014:0050, що розташована по АДРЕСА_3 , позбавляє її права на приватизацію, в порядку спадкування за законом, на земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва, обслуговування жилого будинку та надвірних споруд, що разом із земельною ділянкою перебувала у володінні родини з 1988 року. Зазначила, що проект землеустрою земельної ділянки відповідача було розроблено з порушенням закону, зокрема акт погодження меж не містить підписів сусідніх землевласників, що є порушенням норм чинного законодавства та підставою для скасування такого.
За викладених обставин, зурахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:
визнати незаконним рішення Васильківської міської ради Київської області від 22.03.2013 р. № 09.28-38-VI про передачу земельної ділянки на ім`я ОСОБА_2 та скасувати його; 
визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210700000:05:014:0050 серія невідома № невідомий від 12.05.2013 р., виданого на ім`я ОСОБА_2 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , серії та номер 1412, виданий 07.09.2013 р., засвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою Іриною Олександрівною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 5669495 від 07.09.2013 р.; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , серії та номер 1245, виданий 21.09.2018 р., засвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою Іриною Олександрівною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43129621 від 21.09.2018 р.; 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що при виготовленні проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 була допущена груба помилка, оскільки спеціаліст не міг не звернути уваги, що земельна ділянка засаджена сільськогосподарськими культурами, а отже використовується іншою особою. Зауважувала, що ні вона, ні її чоловік не підписували погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 . Вказує, що її майнові права були порушені внаслідок видання правового акту органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності ОСОБА_2 . Окрім того, їй стало відмово, що  ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , який в подальшому відчужив її на користь ОСОБА_4 , що, на її думку, вказує на недійсність вчинених правочинів. 
Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2023 року задоволено заяву представника ОСОБА_4 адвоката Гайдамаченка В.Г.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21200 грн. 
Не погодившись із додатковим рішенням, адвокат адвоката Ванжа О.А. в інтересах  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що представник відповідача порушив строки, визначені ст.141 ЦПК України, щодо подачі доказів на підтвердження понесених витрат, подав заяву лише 23 березня 2023 року, тобто, більше ніж через 4 місяці після ухвалення рішення, на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 та 28 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гайдамаченко В.Г. в інтересах  ОСОБА_4 зазначив, що позивачем жодних правовстановлюючих документів на право власності на спірну земельну ділянку надано не було, рішення міськради, на які посилається позивачка, не є підтвердженням права власності або користування.
Зауважив, що спірна земельна ділянка не увійшла до спадкової маси після смерті чоловіка позивачки, що свідчить про відсутність її порушеного права. З приводу відсутності погодження меж суміжними власниками земельних ділянок вказував, що вказана обставина сама по собі не може бути підставою для визнання недійним державного акту на право власності. 
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду зазначив, що текст рішення  Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року було надіслано на його адресу, як представника відповідача, 13 березня 2023 року, відповідачу копія тексту рішення вручена не була, а тому вважає, що він направив заяву про ухвалення додаткового рішення та подав відповідні докази в передбачений законодавством 5-ти денний строк з моменту отримання копії тексту рішення, 16 березня 2023 року.
В судовому засіданні адвокат Купельський О.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційних скарг. 
Адвокат Гайдамаченко В.Г. в інтересах  ОСОБА_4 заперечив проти апеляційних скарг позивача та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року непідлягає задоволенню, а апеляційна скаргв на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року підлягає задоволенню. 
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 23.09.2015 року позивач отримала свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 1-1485, про право на спадщину, що складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті ОСОБА_5 Васильківською міською державною нотаріальною конторою 21.08.2009 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2360.
Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, реєстраційний номер 26997367, інвентарний № 12, реєстровий № 1-64 3933, домоволодіння, власником якого були ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , складається з житлового будинку з прибудовою та верандою, 1930 року забудови; сараю, погрібу, 1965 року забудови; убиральні та огорожі.
Загальна площа земельної садибної ділянки по угіддям складає 1858м2, під будівлями всього 103 м2 , під двором - 136 м2, під садом - 1359 м2, під городами 260 м2.
Технічний паспорт складено 09.04.2009 року.
23.12.2004 року рішенням одинадцятої сесії четвертого скликання Васильківської міської ради вирішено передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку у АДРЕСА_2 (дійсна ОСОБА_6 ), 8, загальною площею 0,1000 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,1000 га. Надати додатково в оренду для ведення городництва земельну ділянку загальною площею 0,086 га.
07.04.2010 року п`ятдесят друга сесія п`ятого скликання Васильківської міської ради рішенням скасувала п. 91 додатку 1 рішення одинадцятої сесії Васильківської міської ради четвертого скликання від 23.12.2004 р. № 8.48-11-IV щодо передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,10 га та надання у користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,086 га по АДРЕСА_1 , та надала дозвіл ОСОБА_7 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,0858 га для ведення особистого селянського господарства.
22.12.2015 року рішенням четвертої сесії сьомого скликання Васильківської міської ради скасовано рішення п`ятдесят другої сесії п`ятого скликання Васильківської міської ради від 07.04.2010 року № 09.44-52-V та ОСОБА_8 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0858 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та орієнтовною площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства.
04.05.2016 року висновком Головного управління Держгеокадастру у Київській області управління Держгеокадастру у Васильківському районі, відмовлено ОСОБА_1 у погодженні проекту землеустрою як такого, що в цілому не відповідає положенням вимог Законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Зазначено, що частина проектованої земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності (користуванні) третіх осіб (кадастровий номер 3210700000:05:014:0050).
17.10.2012 року рішенням тридцятої сесії шостого скликання Васильківської міської ради надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_4 , загальною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки містить підпис суміжного землевласника ОСОБА_9 , відомості про іншх суміжних землевласників відсутні.
Проект будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд 24.12.2012 року погоджено висновком Головного управління Держгеокадастру у Київській області управління Держгеокадастру у Васильківському районі.
22.03.2013 року рішенням тридцять восьмої сесії шостого скликання Васильківської міської ради затверджено ОСОБА_2 проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 . Передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку (кадастровий номер 3210700000:05:014:0050) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 .
В подальшому земельну ділянку (кадастровий номер 3210700000:05:014:0050) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, виданого 07.09.2013 р. приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., відчужено ОСОБА_3 , що засвідчено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 64808975 від 02.08.2016, а останнім, 21.09.2018 р. на підставі договору купівлі-продажу, виданого 21.09.2018 р. приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., відчужено ОСОБА_4 , що засвідчено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 210054577 від 25.05.2020.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення Васильківської міської ради Київської області про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 , у позивача не було сформовано права власності та/або володіння цією земельною ділянкою, доказів порушення відповідачами прав позивача суду не надано.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном співвласник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
Положеннями ч.3 ст.103 ЗК України визначено що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч.2 статті 90 Земельного кодексу України).
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Встановленою є та обставина, що  ОСОБА_7 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
ОСОБА_7 не спростовує, що набувши право власності на житловий будинок, вона не оформила право власності на земельну ділянку за вказаною адресою.
Позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що межі цієї земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:05:014:0050, яка перебуває у власності  ОСОБА_4 , перетинаються із суміжними земельними ділянками та із будівлями чи об`єктами нерухомого майна, які належать ОСОБА_7 .
Щодо доводів скаржника про те, що з нею не було узгоджено меж земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:05:014:0050, яку набув у власність  ОСОБА_2 , колегія суддів зауважує, що вказана обставина не може бути підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з огляду на наступне.
У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка була чинна на момент затвердження ОСОБА_2 проекту із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність.
У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.
Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними в постановах від 23.01.2019 року (справа № 580/168/16-ц) та від 01.08.2022 року (справа № 619/1415/19).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача не було сформовано права власності та/або володіння спірною земельною ділянкою, доказів порушення відповідачами прав позивача суду не надано.
Посилання скаржника на те, що при виготовленні проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 була допущена груба помилка, оскільки спеціаліст не міг не звернути уваги, що земельна ділянка засаджена сільськогосподарськими культурами, а отже використовується іншою особою не приймаються до уваги, оскільки вказана обставина не може бути підставою для задоволення визначених вимог та, окрім того, не була доведена позивачем за допомогою належних доказів.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно вимог  частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Гайдамаченко В.Г. в інтересах ОСОБА_4 подав до суду заяву про розподіл судових витрат та відповідні докази на підтвердження вказаних витрат лише 16.03.2023 року, тобто, з пропуском строку визначеного ч. 8 статті 141 ЦПК України.
Колегія суддів зауважує, що доводи адвоката Гайдамаченко В.Г. в інтересах ОСОБА_4 про те, що ним було направлено заяву про ухвалення додаткового рішення та подано відповідні докази в передбачений законодавством 5-ти денний строк з моменту отримання копії повного тексту рішення, не заслуговують на увагу, оскільки норми законодавства не пов`язують строк на подачу відповідних доказів із датою отримання повного тексту рішення суду. 
Рішення суду було ухвалено 10 листопада 2022 року, адвокат Гайдамаченко В.Г., який діяв в інтересах  ОСОБА_4 , був повідомлений про розгляд справи 10 листопада 2022 року, а відтак підстави для прийняття доказів на підтвердження витрат, понесених ОСОБА_4 на правничу допомогу були відсутні та відповідна заява повинна була бути залишена судом першої інстанції без розгляду. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК Українипорушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Ураховуючи вищевикладене, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року підлягає залишенню без змін, а відповідна апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення. При цьому, додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення без розгляду заяви адвоката Гайдамаченка В.Г. в інтересах ОСОБА_4 про розподіл судових витрат, а відтак апеляційна скарга адвоката Ванжи О.А. в інтересах ОСОБА_1 на вказане додаткове рішення підлягає задоволенню.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Ванжи Олександра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2023 року задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2022 року залишити без змін. 
Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву адвоката Гайдамаченка Вячеслава Григоровича в інтересах ОСОБА_4 про розподіл судових витрат залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.

 
Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 С. М. Верланов   

                                                                                                          В. А. Нежура