КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи 757/20875/23-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5049/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В. 
                  суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року, 
 
встановив:
у травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з державного бюджету на його користь моральну шкоду в розмірі 268 000 грн., завдану внаслідок незаконним дій Верховної Ради України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій  просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.  
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Лаптієв А.М. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 та ст. 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Позивач вказував, що внаслідок неконституційності частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України щодо унеможливлення їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, він впродовж тривалого часу, а саме 3 років 4 місяців 18 днів, був позбавлений потенційної можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким покаранням, що протягом усього зазначеного часу завдавало йому моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 286 000 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та наявності підстав для її відшкодування. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Доводи апеляційної скарги є ідентичним доводам, викладеним у позовній заяві. Представник позивача зазначає, що відсутність законодавчо визначеного права позивача, як засудженого до довічного позбавлення волі, на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким покаранням, є дискримінацією, яка завдала йому душевних страждань. Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2017 року позивача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.185 КК України, і призначено покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України довічне позбавлення волі, за ч.1 ст.185 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання призначено - довічне позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_1 у строк покарання тримання під вартою і початок його відбуття рахувати з моменту затримання - 25 січня 2016 року. Вказаний вирок було залишено без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 червня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
В ст. 23 ЦК України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1)         у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2)         у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3)          у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4)         у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 В даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено ні завдання йому моральної шкоди, не неправомірної поведінки щодо нього, що виключає і наявність причинного зв`язку.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року у справі № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кримінального кодексу України та за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України: визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, і зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Закон України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», яким внесено зміни у статті 81 і 82 Кримінального кодексу України, набрав чинності 06 листопада 2022 року.
У редакції Кримінального кодексу України, із змінами внесеними Законом України № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року, пункт 3 частини третьої статті 81 передбачає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.
За частиною першою статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Згідно з частиною п`ятою статті 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.
Сам по собі факт визнання Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Позивач ОСОБА_1 відбуває покарання за особливо тяжкий злочин відповідно до вироку, який набрав законної сили, а доводи, викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, не свідчать про порушення його прав та завдання йому моральної шкоди.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
 
Судді