ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 756/7706/22
провадження № 61-11079св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв Володимир Адольфович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - адвоката Цимбала Вадима Ігоровича на постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні іціативи»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв В. А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Позов мотивований тим, що 13 вересня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і Закритим акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк» (далі - ЗАТ «Тас-Інвестбанк») було укладено кредитний договір № 681-Ф із загальним лімітом 349 000,00 дол. США, строк дії якого до 12 вересня 2011 року включно. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачкою і ЗАТ «Тас-Іевестбанк» було укладено іпотечний договір № 681-Ф/ІП, за яким іпотечним майном є квартира АДРЕСА_1 . 
 
28 квітня 2011 року Апеляційний суд м. Києва прийняв рішення у справі 
№ 22-5641 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 07 вересня 2009 року становить 473 531,22 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки з наданням позивачу права його продажу від свого імені будь-якій особі в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
 
Зазначала, що вказане рішення до виконання не подавалося, позивач не скористався визначеним судом способом задоволення вимог кредитора.
 
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і Факторинговою компанією «Вектор плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, і того ж дня право вимоги було відступлено на підставі іншого договору факторингу до ТОВ «Кредитні ініціативи».
 
09 листопада 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова В. В. прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом № 1193, виданим 20 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В. А., про звернення стягнення на належну ОСОБА_1 квартиру 
АДРЕСА_1 . 
 
Про вчинення виконавчого напису позивачці нічого не було відомо, і вона ознайомилась з ним лише в межах іншої судової справи № 756/12733/21. 
 
Вважала, що виконавчий напис вчинено з порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, оскільки нотаріус не мав документів, достатніх для підтвердження безспірної заборгованості. Судовим рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 473 531,22 дол. США станом на 07 вересня 2009 року (гривневий еквівалент 3 740 896,64 грн), також суд установив направлення банком 21 квітня 2009 року досудової вимоги про повне повернення взятої в кредит суми. А відповідно до оскаржуваного виконавчого напису сума задоволених вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» становить 8 579 106,08 грн станом на 01 квітня 2014 року, стягнення здійснюється за період з 28 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року. Вказана сума не відповідає дійсності, оскільки, направивши ОСОБА_1 досудову вимогу, банк змінив строк дії кредитного договору і втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника відсотків за кредитним договором. Крім того, з дня виникнення права вимоги минуло понад три роки.
 
Вказувала на недопустимість подвійного стягнення, оскільки виконавчий напис стосується саме звернення стягнення на предмет іпотеки, на який вже було звернено стягнення рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 
2011 року.
 
ОСОБА_1 просила визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В. А. від 20 травня 
2014 року, реєстровий номер 1193, таким, що не підлягає виконанню.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що оскаржуваний виконавчий напис був пред`явлений до примусового виконання, на цей час виконавче провадження 
є завершеним, предмет іпотеки передано стягувачу і приватний нотаріус 
26 травня 2021 року прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи», а отже, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є ефективним способом захисту, оскільки не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивача, 
й спрямоване на звільнення від доказування й отримання преюдиційного рішення з метою використання при розгляді іншої справи.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову.
 
Визнано виконавчий напис № 1193, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В. А. 20 травня 2014 року, таким, що не підлягає виконанню.
 
Стягнено з ТОВ «Кредитні ініціативи» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 481,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки в разі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, втрачаються ті правові наслідки, які були передбачені. Реалізація предмета іпотеки не позбавляє боржника права на здійснення судового контролю щодо виконавчого напису нотаріуса. Апеляційний суд вказав, що сума стягнена за виконавчим написом не є безспірною, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2011 року у справі № 22-5641 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась 
у ОСОБА_1 перед ПАТ «Сведбанк» станом на 07 вересня 2009 року у сумі 
473 531,22 дол. США, звернено стягнення на передане в іпотеку майно 
з наданням ПАТ «Сведбанк» права його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 
38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною 508 209,59 дол. США, що еквівалентно 2 566 458,45 грн, а за виконавчим написом стягнено заборгованість за кредитом за період з 28 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року у сумі 4 663 194,40 грн та заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 3 899 355,68 грн. Апеляційний суд також вказав, що оскільки ПАТ «Сведбанк» скористалося правом на дострокове стягнення кредитної заборгованості, направивши 21 квітня 2009 року вимогу про дострокове стягнення та звернувшись з позовом до позичальника 
ОСОБА_1 , чим змінило строк виконання зобов`язання, відтак з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, які сплинули в квітні 
2012 року. Повторне звернення стягнення на те саме майно з тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено. Та обставина, що вимоги банку задоволені на суму заборгованості за кредитним договором, яка існувала на той час, а виконавчий напис вчинено для задоволення вимог стягувача, на користь якого ПАТ «Сведбанк» відступило свої вимоги, в іншому розмірі, правового значення не має, оскільки рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки в цілому.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
22 липня 2023 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - адвокат 
Цимбал В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року та залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до суду 
з оскарженням виконавчого напису нотаріуса з метою встановлення преюдиційного судового рішення для подальшого використання у справі 
№ 756/12733/21. В цьому випадку оскарження виконавчого напису нотаріуса не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення порушеного права ОСОБА_1 . Заявник звертає увагу на те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Апеляційний суд порушив принцип процесуальної економії.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 
2018 року у справі № 905/2260/17, від 05 червня 2018 року у справі 
№ 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі 
№ 910/3907/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 26 січня 2021 року у справі 
№ 522/1528/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є ефективним, оскільки в разі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, втрачаються ті правові наслідки, які були передбачені (подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 
2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 20 січня 2021 року у справі № 127/14089/18 (провадження № 61-15073св19), від 
09 листопада 2022 року у справі № 756/11356/19 (провадження № 61-6804св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 758/14106/20 (провадження 
№ 61-8338св22). Вказує, що апеляційний суд правильно зауважив, що реалізація предмета іпотеки не позбавляє боржника права на здійснення судового контролю щодо виконавчого напису нотаріуса.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.
 
04 жовтня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира 
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 23 вересня 2005 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22 вересня 2005 року № 1787-С/КІ.
 
13 вересня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ЗАТ «Тас-Інвестбанк» укладено кредитний договір № 681-Ф, за умовами якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США, загальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 349 000,00 дол. США, що зменшується згідно 
з додатком 1 до цього договору, строк дії кредитної лінії з 13 вересня 
2006 року до 12 вересня 2011 року включно.
 
13 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ «Тас-Інвестбанк» укладено іпотечний договір № 681-Ф/ІП-1, за умовами якого іпотекодавець як боржник та майновий поручитель передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки на забезпечення зобов`язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 13 вересня 2006 року № 681-Ф, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ЗАТ «Тас-Інвестбанк». Предметом іпотеки визначено квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2011 року у справі № 22-5641 частково задоволено позов ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась у ОСОБА_1 перед ПАТ «Сведбанк» і станом на 07 вересня 
2009 року становить 4 735 531,22 дол. США, звернено стягнення на передане 
в іпотеку майно з наданням ПАТ «Сведбанк» права його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на належну на праві власності ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 за початковою ціною 508 209,59 дол. США, що еквівалентно 2 566 458,45 грн.
 
Рішення до виконання не подавалось.
 
Указаним рішенням встановлено, що 21 квітня 2009 року банк направив відповідачам лист-звернення з вимогою про повне повернення взятої в кредит суми та сплати платежів, які були передбачені договором. 
 
20 травня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв В. А. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за 
№ 1193, яким запропонував звернути стягнення на квартиру 
АДРЕСА_1 , що належить на праві власності 
ОСОБА_1 та яке на підставі іпотечного договору № 681-Ф/ІП-1 було передано в іпотеку на забезпечення зобов`язань боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором від 13 вересня 2006 року № 681-Ф ЗАТ «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого було ЗАТ «Сведбанк Інвест», правонаступником якого було ПрАТ «Сведбанк Інвест» та правонаступником якого на цей час є ПАТ «Сведбанк», яке 28 листопада 2012 року на підставі договору факторингу № 15 відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідченого 28 листопада 
2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. за реєстровим номером 6970, відступило право вимоги за іпотечним договором ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яке надалі, 
28 листопада 2012 року, на підставі договору факторингу відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи» та на підставі договору про передачу прав за іпотечними договорами, посвідченого 
28 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В., за реєстровим номером 2187, відступило право вимоги за іпотечним договором ТОВ «Кредитні ініціативи», строк платежу за яким настав 28 листопада 2012 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири АДРЕСА_1 , запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 умов кредитного договору за період з 28 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 4 663 194,40 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 899 355,68 грн та суми плати, що здійснена ТОВ «Кредитні ініціативи» за вчинення виконавчого напису, - 16 556,00 грн, що разом становить суму загальної заборгованості станом на 01 квітня 2014 року 
в розмірі 8 579 106,08 грн.
 
09 листопада 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва відкрито виконавче провадження № 63556120 на виконання виконавчого напису № 1193, вчиненого 20 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В. А.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 26 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі свідоцтва, серія та номер 356, виданого 
26 травня 2021 року.
 
У провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває справа 
№ 756/12733/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного виконавця виконавчого округ м. Києва Кисельової В. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю. В. про визнання протиправними дій, скасування акта про реалізацію майна та поновлення відомостей про право власності.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року зупинено провадження у справі № 756/12733/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 756/7706/22.
 
Квартира АДРЕСА_1 була реалізована 
в межах виконавчого провадження, відкритого приватним виконавцем на підставі оспорюваного виконавчого напису від 20 травня 2014 року № 119 шляхом реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на це майно.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом 
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 
2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 
01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження 
№ 12-52гс20, пункт 42).
 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі 
№ 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).
 
Позивачка звернулася до суду з вимогами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на підставі якого було звернено стягнення на належну їй на праві власності квартиру.
 
Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки у разі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, втрачаються ті правові наслідки, які були передбачені.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 
23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 20 січня 2021 року у справі № 127/14089/18 (провадження № 61-15073св19), від 09 листопада 2022 року у справі № 756/11356/19 (провадження № 61-6804св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 758/14106/20 (провадження 
№ 61-8338св22).
 
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зроблено висновки про те, що судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, 
є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 
2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі 
№ 910/16664/18.
 
За наведених підстав, аргументи касаційної скарги про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права та порушення апеляційним судом принципу процесуальної економії є безпідставними.
 
Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями -не більше одного року. 
 
В абзаці третьому пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 
03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України. 
 
Згідно з пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), для одержання виконавчого напису подаються: 
а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
 
З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), 
з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. 
 
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. 
 
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.  
 
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 
05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, і вони узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 
27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банк не заявляв.
 
Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі 
№ 910/10374/17 вказано, що зміст частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Велика Палата Верховного Суду підтверджує висновок, викладений у постанові від 
02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, що норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення спірних виконавчих написів) слід застосовувати разом з нормами частини другої статті 88 цього Закону та статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2011 року звернено стягнення на передане в іпотеку майно з наданням ПАТ «Сведбанк» права його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на належну на праві власності ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 за початковою ціною 
508 209,59 дол. США, що еквівалентно 2 566 458,45 грн; 21 квітня 2009 року банк направив відповідачам лист-звернення з вимогою про повне повернення взятої в кредит суми та сплати платежів, які були передбачені договором. 
 
Тобто після цього банк втратив можливість продовжувати нараховувати проценти за кредитним договором. Водночас з оскаржуваного виконавчого напису випливає, що нотаріус запропонував задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржниками ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 умов кредитного договору за період з 28 листопада 2012 року до 01 квітня 2014 року, а саме заборгованості за кредитом у розмірі 
4 663 194,40 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 3 899 355,68 грн та суми плати, що здійснена ТОВ «Кредитні ініціативи» за вчинення виконавчого 
напису, - 16 556,00 грн, що разом на 01 квітня 2014 року становить суму 
в розмірі 8 579 106,08 грн, які були нараховані вже після дострокового повного стягнення заборгованості.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що оскільки 21 квітня 2009 року банк направив відповідачам лист-звернення з вимогою про повне повернення взятої в кредит суми та сплати платежів, які були передбачені договором, тобто змінив строк виконання основного зобов?язання, і з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, це виключає можливість стягнення заборгованості за виконавчим написом.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 
2010 року).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 14 червня 
2023 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - адвоката Цимбала Вадима Ігоровичазалишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська