КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
Справа № 753/15245/22                       Головуючий у 1 інстанції: Колесник О.М.  
Провадження №22-ц/824/901/2024    Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
20 лютого 2024 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                         Олійника В.І., Сушко Л.П.,
при секретарі                                          Дуб С.І. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва, 3-тя особа: Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва, 3-тя особа: Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні.
Просила поновити строк нa звернення до суду з даним позовом, який було пропущено з поважних та незалежних від позивача підстав.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 21.03.2022 № 37-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва.
Визнати протиправним та скасувати наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 № 021/к/тр про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) » Дарницького району міста Києва.
Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Територіального центру соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва з 21 березня 2022 року.
Стягнути з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 березня 2022 року до дня постановлений судового рішення.
Стягнути з Відповідачів на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді витрати на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що  ОСОБА_1 з 03.09.2015 року по 21.03.2022 року обіймала посаду директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва. 24.02.2022 року росія розпочала повномасштабне вторгнення на територію України і м. Київ був обстріляний окупантами. 25.02.2022 року після влучання останків російської ракети в будинок АДРЕСА_1 , який знаходиться біля багатоповерхового будинку, де проживала позивач з родиною, за відсутності бомбосховищ та укриттів ОСОБА_1 прийняла рішення виїхати з м. Києва. 
До 06.03.2022 року позивач з родиною проживала у м. Львові, а потім виїхала до Франції. При цьому позивач з 24.02.2022 року по 23.03.2022 року продовжувала працювати та виконувати обов`язки директора ТЦ дистанційно. Керівництво Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації було обізнано про перебування позивача у Франції. 
14.03.2022 року на телефон ОСОБА_1 зателефонувала начальник відділу кадрів Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Кравченко І.М., яка запропонувала написати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, однак позивач відмовилась, так як продовжувала виконувати обов`язки директора ТЦ, перебуваючи у Франції. 
Всі соціальні робітники, які виїхали з Києва після 24.02.2022 року, а це 41 осіб, за дорученням позивача дзвонили підопічним, а це 812 осіб, щодня надавали їм поради, з`ясовували нагальні потреби, які виконували соцробітники. Підопічні ТЦ на день звільнення позивача отримали по 6 продуктових наборів і мали запас на 3-4 місяці. 23.02.2022 року за ініціативи позивача ТЦ отримав 500 благодійних наборів від ТРЦ Метро, які були роздані до 14.03.2022 року мешканцям району. 700 наборів отримали 11.03.2022 року від благодійного фонду ОСОБА_2 , які вручені малозабезпеченим громадянам. Також 11.03.2022 року позивач з головним бухгалтером профінансували всі комунальні платежі та заробітну плату працівникам ТЦ. Проте 23.03.2022 року позивачка отримала на месенджер Вайбер повідомлення та розпорядження про звільнення від 21.03.2022 року №37-к від начальника відділу кадрів Кравченко І.М. 
Аналогічним чином ОСОБА_1 отримала і розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2022 року №34-К про покладення обов`язків директора ТЦ на ОСОБА_3 . Вважає таке звільнення з роботи незаконним, так як в оскаржуваних наказі та розпорядженні не міститься правової підстави звільнення, визначеної КЗпП України, що грубо порушує права позивача. Крім того, жодна норма діючого законодавства України станом на 24.02.2022 року не передбачала заборони виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі державного органу, органу місцевого самоврядування чи територіального центру. Позивач за обставин, що склалися, мала повне право як керівник ТЦ перейти на дистанційний формат роботи та звернутись до керівництва Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою дозволити такий формат роботи, що фактично і було здійснено нею шляхом подачі відповідного звернення 15.03.2022 року. ОСОБА_1 на підставі п.9-10 Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва видала наказ про переведення всіх працівників ТЦ на дистанційний режим роботи, при цьому сама вона мала технічні та організаційні можливості виконувати свої посадові обов`язки дистанційно, незалежно від місця знаходження. Крім того, не вважається прогулом, тобто відсутністю працівника понад три години на робочому місці, якщо є загроза його життю та здоров`ю в період воєнного стану під час збройного нападу росії на територію України.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 07 серпня 2023 року ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та перебрав на себе дискреційні функції роботодавця.
Основним аргументом для скасування розпорядження від 21 березня 2022 року про звільнення позивачки та відповідно наказу від 21 березня 2022 року вказано той факт, що зазначені документи не відповідають вимогам КЗпП України, оскільки не містять підстави звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП України.
Відсутність послання на чітку норму КЗпП України, як підставу звільнення позивачки та обґрунтування вмотивованості прийнятого розпорядження, що відноситься до дискреційних повноважень і є виключною компетенцію Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації на прийняття такого розпорядження, не можна вважати достатнім, оскільки розпорядження, наслідком якого є звільнення позивачки, повинно бути насамперед об`єктивним та в повній мірі висвітлювати інформацію щодо правових підстав і звільнення.
Суд першої інстанції самостійно визначив правову підставі звільнення позивачки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин та змінив розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 № 37-к «Про звільнення ОСОБА_1 »  доповнивши його наступним змістом: Звільнити ОСОБА_1 з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького районі міста Києва 21 березня 2022 року на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
Невихід позивача на роботу та запровадження дистанційної роботи, внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою «прогул».
Крім того, хоча дистанційну роботу роботодавець належним чином не оформив, однак позивач її фактично виконувала та останній приймав це виконання, що підтверджується наданими переписками через месенджер VIBER .
Посилання суду першої інстанції на п.2-3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 року №440 „Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану" про те, що робота державних службовців та працівників державного органу за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку. У разі перебування державного службовця або працівника державного органу в робочий час в Україні поза межами робочого місця без рішення керівника державної служби, зазначеного в пункті 1 цієї постанови, або за кордоном, крім перебування у службовому відрядженні, оформленому в установленому порядку, до них може бути застосоване дисциплінарне стягнення відповідно до закону, є безпідставним, оскільки вказаний нормативний акту було прийнято 12.04.2022, тобто після видачі розпоряджень та наказу про звільнення позивачки (21.03.2022).
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (cт. 58 Конституції України).
Також є безпідставним посилання суду першої інстанції на Розпорядженням Київської міської військової адміністрації від 24.02.2022 року №447/3 «Про забезпечення мобілізації на території міста Києва», згідно якого, з метою організованого і своєчасного переведення економіки, діяльності органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій міста Києва на функціонування в умовах особливого періоду введено цілодобовий режим роботи керівного складу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та районних в м. Києві державних адміністрацій, а також керівникам департаментів, управлінь та інших структурних підрозділів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), головам районних в м. Києві державних адміністрацій забезпечити виконання завдань, передбачених мобілізаційними планами, організувати цілодобове чергування відповідальних працівників, зокрема, районних в м. Києві державних адміністрацій, забезпечити здійснення заходів щодо переведення підприємств, установ, організацій, які знаходяться на території м. Києва, на роботу в умовах особливого тощо.
Вказане розпорядження не стосується Терцентру, оскільки останній не є структурним підрозділом райдержадміністрації. Крім того, таке розпорядження не доводилося до відома позивачки.
09 лютого 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
12 лютого 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
У судовому засіданні адвокат Сіра А.В. - представник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Сахно С.С. та Осадча І.Ю. - представники Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та Вітренко А.П. - представник Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)  заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 31.08.2015 року №250-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.71).
За змістом наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 2.09.2015 року №124-к з 3.09.2015 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (т.1, а.с.15).
Як наголошує ч.2, ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території Дарницького району м. Києва.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.12.2021 року №2813 було внесено зміни до Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.21).
За змістом п.п.2-3; п.п.7-8, п.1 нової редакції Положення Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва заснований на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесений до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. Власником Територіального центру є територіальна громада міста Києва, від імені якого виступає Київська міська рада. Територіальний центр утворено для надання соціальних послуг громадян, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги, за місцем проживання в умовах денного догляду. Діяльність Територіального центру має відповідати критеріям діяльності надавачів соціальних послуг (т.1, а.с.22, зворот. бік).
Пункти 9-10 нової редакції Положення наголошують, що Територіальний центр очолює директор, якого призначає на посаду і звільняє з посади голова Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на конкурсній основі за контрактом в порядку, встановленому діючим законодавством (т.1, а.с.23, зворот. бік - 24).
Як зазначила ОСОБА_1 у своїй позовній заяві і підтвердила її представник Сіра А.В. у судовому засіданні, 24.02.2022 року росія розпочала повномасштабне вторгнення на територію України і м. Київ був обстріляний окупантами. 25.02.2022 року після влучання останків російської ракети в будинок АДРЕСА_1 , який знаходиться біля багатоповерхового будинку, де проживала позивач з родиною, за відсутності бомбосховищ та укриттів ОСОБА_1 прийняла рішення виїхати з м. Києва. До 06.03.2022 року позивач з родиною проживала у м. Львові, а потім виїхала до Франції.
Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі, як керівника Територіального центру, яка припинила виконання своїх службових обов`язків та виїхала за межі України, враховуючи службову записку начальника управління соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Сої Т.М. від 14.03.2022 року №01/838 (т.1, а.с.75), розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2022 року №34-к «Про тимчасове виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва» тимчасове виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва покладено на ОСОБА_3 , заступника начальника управління соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації без вивільнення її від виконання своїх обов`язків (т.1, а.с.74).
Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 1.03.2022 року №019 к/тр «Про запровадження дистанційної роботи» ОСОБА_1 запровадила для себе і для інших 62 працівників Територіального центру умови дистанційної роботи з 1.03.2022 року (т.1, а.с.80-82; 110-112). На даному документі міститься штамп «Підписано кваліфікованим електронним підписом». Згідно інформації про електронні підписи (ЕП) вказаний наказ підписано ОСОБА_1 15.03.2022 року о 14:12:47 (т.1, а.с.83).
Крім того, судові надано аналогічний наказ Територіального центру про запровадження дистанційної роботи, але вже з підписом директора ОСОБА_1 (т.1, а.с.150-152), в якому не зазначено ім`я позивача як посадової особи, яка має право працювати дистанційно.
Суд першої інстанції вважав, що позивач видала його, не маючи на це повноважень, оскільки згідно ч.11, ст.602 КЗпП України дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі, тобто в даному випадку роботодавцем є Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, оскільки саме на неї покладено управління комунальною власністю територіальної громади Дарницького району міста Києва.
Враховуючи лист погодження Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.03.2022 року №051-1643-006 (т.1, а.с.73), розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 року №37-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено 21.03.2022 року з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.29; 72).
Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 року №021/к/тр ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.30).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 24.02.2022 року по 21.03.2022 року без поважних причин, при цьому введення на території України воєнного стану не є поважною причиною для неявки на роботу позивача, перебуваючої на посаді директора Територіального центру, при цьому виданий нею наказ про дистанційну роботу є незаконним, який виходить за межі її компетенції, тому підстав для скасування розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 року №37-к та наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 року №021/к/тр про її звільнення немає. Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про поновлення її на роботі є похідною від перших двох позовних вимог про скасування наказу та розпорядження про звільнення, в задоволенні яких було відмовлено, тому дійшов до висновку, що підстави для поновлення її на роботі відсутні.
Суд першої інстанції зауважив, що оскільки оскаржувані наказ та розпорядження не містять підстав та правової кваліфікації звільнення позивача, що не є підставою для їх скасування і поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому суд вважав необхідним привести їх у відповідність з чинним законодавством про працю, зазначивши в них, що ОСОБА_1 звільнена з займаної посади 21 березня 2022 року на підставі п.4, ч.1, ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причини, що знайшло своє повне підтвердження у судовому засіданні.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Суд першої інстанції правильно встановив, що оскаржувані наказ та розпорядження не містять підстав та правової кваліфікації звільнення позивача, проте у порушення наведених норм процесуального права вийшов за межі позовних вимог, оскільки у цій справі не було заявлено вимог про зміну формулювання причини звільнення.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України (КЗпП України - тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
У статті 234 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, закріплено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки.
Разом з тим стаття 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можна лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України" вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.
У справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.
Суд першої інстанції встановив, що 23.03.2022 року позивачка отримала на месенджер Вайбер повідомлення та розпорядження про звільнення від 21.03.2022 року №37-к від начальника відділу кадрів Кравченко І.М., а з позовом до суду позивач звернулася лише у грудня 2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.
Посилання позивача на введення воєнного стану на території України не є обставиною, яка перешкоджала їй вчасно звернутись до суду, тому підстав для поновлення вказаного строку немає.
Твердження позивача стосовно того, що вона реалізувала своє право на судовий захист  спершу звернувшись до Окружного адміністративного суду м. Києва, оскільки вважала, обіймала посаду, яка відноситься до публічних, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.
У постанові ВСУ від 05.07.2017 р. в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
У постанові ВС від 30.07.2021 р. у справі № 263/6538/18 зазначено, що «як поважні причини пропуску строку, встановленого в ч.1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не навела поважних причин недотримання нею передбаченого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду з позовом про захист порушеного права, які об`єктивно перешкоджали чи створювали їй труднощі для своєчасного звернення до суду, та не підтвердила це належними доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Отже, колегія суддів частково не погоджується з висновками судів про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та вважає вірним відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. Оскільки інші вимоги є похідними, тому вони також не підлягають задоволенню.
 
Керуючись   ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 11 березня 2024 року.
 
Головуючий                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                   Л.П. Сушко
 
                                                                                                             В.І. Олійник