ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 752/8660/22                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Митрофанова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 січня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,    

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5603456 від 12 липня 2022 року у вигляді штрафу в розмірі 3 400грн за порушення ч. 2 ст. 126 КУпАП. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що позивач не отримував копію оскаржуваної постанови ані після її винесення, ані при поданні відповідачем відповідного клопотання, при цьому, позивач при зверненні до суду посилався, зокрема, на невідповідність постанови вимогам закону.
Апелянт вказує, що позивач не визнавав факту керування автомобілем та відсутності в нього прав, як це було вказано судом першої інстанції. 
Також апелянт наполягає, що обґрунтовуючи позовні вимоги, він посилався на принцип презумпції невинуватості, зазначаючи, що оскаржувана постанова не містить вказівки на жоден доказ вчинення позивачем описаного серед тексту адміністративного правопорушення. Апелянт наполягає, що саме на відповідачі як суб`єкті владних повноважень лежить обов`язок доведення правомірності оскаржуваного рішення. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відносно ОСОБА_1 інспектором батальйону №3 роти №1 Управління патрульної поліції в місті Києві старшим сержантом поліції Трохимчук В.В. було складено постанову по справі про адміністративне правопорушення та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3  400 грн. за ч. 2  ст. 126 КУпАП  за те, що 12.07.2022 року о 16 год. 44 хв. ОСОБА_1 в м. Київ по проспекту Науки, 35к4, керуючи транспортним засобом YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 , не мав при собі посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, чим порушив п. 2.1.а  ПДР  - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким ТЗ, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст.126 КУпАП.
Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС №31/20981-20900-2023 від 19.09.2023 року, станом на 19.09.2023 року в Єдиному державному реєстрі МВС інформація стосовно видачі посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.
Постановою старшого державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 08.09.2023 року, виконавче провадження з примусового виконання постанови №5603456 від 12.07.2022 року про стягнення 6800 грн. закінчено. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.
Вважаючи постанову про адміністративне правопорушення протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що позивачем не оспорюється факт керування ним 12.07.2022 року о 16:44 у м. Київ по проспекту Науки, 35к4, транспортним засобом YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 , також не оспорюється факт відсутності у нього на той час при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. У ході судового розгляду справи позивачем також не доведено наявність у нього посвідчення водія на право керування транспортним засобом.
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції вважав, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про керування транспортним засобом ОСОБА_1 за відсутності в нього права керування таким транспортним засобом. Оскільки постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, тому немає підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи надано не було.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання  Конституції  і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням  Кодексу України про адміністративні правопорушення  (далі -  КУпАП).
Відповідно до  статті 9 КУпАП  адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з  статтею 7 КУпАП  ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Як встановлено ч. 2  ст. 126 КУпАП  керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП  встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП  закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до  статті 251 КУпАП  доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно з  п. 1.3 Правил дорожнього руху  України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до  пункту 1.10 ПДР  України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Підпунктом 2.1 (ґ) Розділу 2 «чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення)».
Згідно зі  статтею 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством - страховий поліс.
Відповідно до частини 2  ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється , відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень  правил дорожнього руху  та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи апелянта фактично зводяться до відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення ним  Правил дорожнього руху. Так, апелянт наполягає, що матеріали справи не містять доказів вчинення ним правопорушення, а саме - підтвердження факту керування позивачем транспортним засобом.
Частиною 2  ст. 251 КУпАП  визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених  статтею 255 цього Кодексу.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).
Відповідно до  ст. 79 КАС України  учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Положеннями  ст. 159 КАС України  встановлено, що, зокрема, відзив на позовну заяву є заявою по суті. Подання заяв по суті є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Так, згідно  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1  ст. 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Верховний Суд в постанові від 20 лютого 2019 року, справа № 404/4467/16-а (2-іс/811/3/17), провадження № К/9901/21130/18 зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».
Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що позивачем не оспорюється факт керування ним 12.07.2022 року о 16:44 у м. Київ по проспекту Науки, 35к4, транспортним засобом YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 , також не оспорюється факт відсутності у нього на той час при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Разом з тим, з таким висновком Солом`янського районного суду м. Києва колегія суддів не може погодитись, позаяк матеріали справи не містять жодного підтвердження та/або визнання позивачем факту керування ним 12.07.2022 року о 16:44 у м. Київ по проспекту Науки, 35к4, транспортним засобом YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 . 
Судом першої інстанції помилково не було встановлено, що ані оскаржувана постанова серії ЕАР №5603456 від 12 липня 2022 року, ані загалом матеріали судової справи не містять жодного посилання на будь-який доказ вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, тобто не містить доказів про те, що позивач 12.07.2022 року о 16:44 керував транспортним засобом - YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Матеріали адміністративної справи також не містять будь-які належні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст.126 КУпАП.
Колегія суддів зауважує, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 712/12830/16-а та від 26.04.2018 у справі № 338/1/17.
Відповідно до  рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010  адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в  ст. 62 Конституції України  презумпції невинуватості.
При цьому, відповідно до закріпленого в  ст. 62 Конституції України  принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які достатні, належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 126 КУпАП, а саме, відсутні будь-які фото/відеодокази факту керування позивачем 12.07.2022 року о 16:44 транспортним засобом YAMAHA JOG д.н.з. НОМЕР_1 , то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність факту (складу) вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України  та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Так, відповідно до частини шостої  статті 139 КАС України,  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої  статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього      Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої  статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою  статті 132 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною сьомою  статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку     з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями  Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI  (далі - Закон).
Відповідно до положень ст. ст.  3  та  4  названого  Закону  судовий збір справляється за подання апеляційних скарг на рішення суду в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч. 5  ст. 4 Закону  у редакції, яка діяла на момент подання позову до суду першої інстанції, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, ставка судового збору за подання позовної заяви у справах щодо оскарження адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Положеннями ч. 1 зазначеної статті  Закону  передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Станом на 01 січня 2022 року приписами  Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» в  встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481,00 грн.
З огляду на викладене, позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 496,20 грн за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 744,30 грн за подання апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви  сплачено судовий збір згідно з квитанцією від 22.07.2022 код 9275-9433-9204-5764 у розмірі 500,00 грн та за подання апеляційної скарги згідно з квитанцією від 17.11.2023 код 9324-2450-9090-9744 у розмірі 744,30 грн.
А тому, з огляду на задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок Департаменту патрульної поліції у загальному розмірі 1240,50 грн. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.  243,  315,  317,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року - задовольнити. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5603456 від 12 липня 2022 року у вигляді штрафу в розмірі 3 400грн за порушення ОСОБА_1 ч. 2 ст. 126 КУпАП, а справу про притягнення до адміністративної відповідальності закрити.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в загальній сумі 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          Н.В. Безименна,

                                                                                                    А.Ю. Кучма