ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2257/23  Номер провадження 22-ц/814/1419/24	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючої судді Прядкіної О.В., 
суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,
розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна, Полтавської обласної державної адміністрації, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2023 року, прийнятої під головуванням судді Самсонової О.А. в м.Полтави,-
в с т а н о в и в :
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 його взято на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10.03.2010 року та включено до списку як інваліда війни з 03.11.2016 року.
Вказував, що Державою Україна в порушення вимог чинного законодавства України, його не було забезпечено вчасно житловою площею практично сім років, що є, на його думку, неприпустимим фактом та прямою бездіяльністю Держави Україна.
Наголошував, що іншим інвалідам війни надається грошова компенсація в розмірі 1257217,69 грн., а відтак наявне відкрите порушення вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю щодо нього.
Посилаючись на вище наведене, просив стягнути з державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на свою користь на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди 1 257 217 грн. та моральної шкоди 100 000 000 (сто мільйонів) гривень у зв`язку з допущенням порушенням п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна, Полтавської обласної державної адміністрації, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Рішення оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухваливши нове про задоволення його позовних вимог.
Вважає, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, не застосував надану апелянтом практику та позиції Європейського суду з прав людини, чим порушено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначає, що грошова компенсація нараховується іншим інвалідам війни в розмірі 1 257 217,69 грн. ( ОСОБА_2 ), а в його випадку Держава Україна незаконно не надала однокімнатну квартиру протягом двох років, згідно п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та згідно ст. 17 цього Закону фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів – не нараховувалось та не сплачувалась грошова компенсація за належні для отримання жилі приміщення.
Вказує, що пред`явивши позов до Держави України, що відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, він зазначив органи, в особі яких держава здійснює свої повноваження, що підтверджується та встановлено Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року справа № 554/2224/18, провадження № 61-43928св18, а тому вважає що висновок суду щодо неналежності відповідачів є помилковим.
У відзиві Полтавська обласна державна (військова) адміністрація, посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.
Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. 
Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 19 червня 2015 року.
Також ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 22 березня 2019 року.
Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 його взято на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10.03.2010 року та включено до списку як інваліда війни з 03.11.2016 року.
Районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, рішення мотивував тим, що позивач не надав будь-яких доказів того що йому була завдана матеріальна та/або моральна шкода, не надано доказів того, що відповідачами вчинено незаконні дії або бездіяльність щодо нього, а також не доведено наявності причинного зв`язку між завданою йому шкодою та діями або бездіяльністю відповідачів. В задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовлено з тих підстав, що вона є неналежним відповідачем у справі.
Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, регулюються Житловим кодексом Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими Постановою Ради Міністрів Української РСР, затвердженими Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470 (далі-Правила).
Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 року №78 позивач взятий на квартирний облік при Виконавчому комітеті Полтавської міської ради складом сім`ї 1 особа та відповідно п.п. 2 п.32 Правил вважається в загальній черзі з 10.03.2010 року, та включений до списків учасників бойових дій, учасників війни, де значиться під №98 та поліцейських, в якому значиться під №125. У список осіб з інвалідністю внаслідок війни занесений 03.11.2016 року, в якому на даний час значиться під № 55.
Згідно зі ст.ст. 42,42 Житлового кодексу Української РСР та п.п. 37, 38 Правил жилі приміщення надаються громадянам, що потребують поліпшенням житлових умов, за місцем перебування їх на квартирному обліку при настанні черговості.
Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на квартирний облік.
Позивачу надано роз`яснення, що зважаючи, на те, що попереду нього у пільговому списку на отримання житла перебувають сім`ї, які раніше взяті на квартирний облік і користуються рівними між собою правами, наразі розглянути питання поліпшення житлових умов позивача, не порушивши конституційних прав інших громадян та діючого законодавства України, є неможливим.
Питання поліпшення житлових умов може бути розглянуте у відповідності до чинного житлового законодавства при настанні черги з урахуванням пільг.
Отже, враховуючи вищевикладене, та положення Житлового кодексу Української РСР та Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР затвердженими Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470, забезпечення позивача житлом, як особи, що перебуває на квартирному обліку належить до компетенції органів місцевого самоврядування, а не обласної державної адміністрації.
Стосовно виділення коштів з бюджету для самостійного придбання квартири, як вірно зазначив районний суд, що відповідно до ст. 48-1 ЖК Української РСР порядок і розмір надання громадян грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року №719 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» затверджено «Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» та «Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей».
Порядком визначено умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетом на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей осіб, визначених абзацами п`ятим-восьмим пункту першого статті десятої Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», для осіб з інвалідністю І-ІІІ груп, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання до Житлового кодексу Української РСР.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року №214 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей» затверджено «Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», а також членів їх сімей», «Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей».
У пункті 1 вищезазначеного Порядку визначено, що право на надання субвенції мають особи з інвалідністю І-ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 01 січня 2018 року.
Позивачу був наданий статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, відповідно до п.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тому право на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, відповідно до вищезазначених постанов Кабінету Міністрів України, позивач не має.
Інших правових підстав для виділення бюджетних коштів на придбання житла окремим громадянам не передбачено.
З відповіді, наданої позивачу Полтавською обласною державною (військовою) адміністрацією від 06.07.2023 року за №Ф-05-12/1574в вбачається, що ОСОБА_1 одержав статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до п. 2 частини 2 статті 7 Закону.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивач не надав доказів на спростування вказаного вище твердження відповідача, та на підтвердження того, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи йому встановлено відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто, що на нього поширюються положення Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 719.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач заявляв вимоги про відшкодування завданої йому матеріальної шкоди. Однак, належних доказів заподіяння такої шкоди не надав.
Крім того,  відсутнє будь-яке рішення про  визнання неправомірними дій Полтавської обласної державної адміністрації щодо звернень позивача з питань виплати йому грошової компенсації.
Щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (пункт 57).
У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (пункт 90).
Позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду у зв`язку з незабезпеченням його житлом протягом семи років та відмовою Полтавської обласної державної (військової) адміністрації у виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.
Частинами 1,5 та 6статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, позивачем не надано доказів заподіяння Державою Україна в особі Полтавської обласної державної адміністрації моральних страждань або втрат немайнового характеру.
Сам лише факт відмови у виплаті йому грошової компенсації за неотримане житло не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази на підтвердження розміру заявленої моральної шкоди саме у розмірі сто мільйонів гривень.
Крім того, колегія суддів вважає, правильним висновок районного суду щодо неналежності відповідача Державної казначейської служби.
Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.
Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).
Тому в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України суд першої інстанції обґрунтовано відмовив з тих підстав, що вона є неналежним відповідачем у справі.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2023 року залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуюча суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 Ю.В. Дряниця
                                                                                                              О.В. Чумак