КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                             
№ 22-ц/824/9653/2023                                                                                               
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
  
26 грудня 2023року                                                                   місто Київ
                                                                                         справа № 757/70598/17-ц 
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                  суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.
                  за участю секретаря судового засідання Савлук І.М.
                
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою, -
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:
вселити його в квартиру  АДРЕСА_1 ;
встановити порядок користування вказаною квартирою:
виділивши йому в користування житлову кімнату площею 8,7 кв.м. 
виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в користування житлові кімнати №9 площею 22,3 кв.м; №10 площею 21,5 кв.м; №11 площею 23,8 кв.м.;
допоміжні приміщення - №4 кухню, площею 7,7 кв.м, №7 ванну кімнату, площею 4.9 кв.м, №3 вбиральню, площею1,6 кв.м, №1, №2, №5 коридори, площею 16,4, 0,8, 0,8 кв.м, № 6 комора площею 0,5 кв.м - залишити в спільному користуванні співвласників.
зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути йому перешкоди у користуванні виділеною йому кімнатою та місцями загального користування.
В мотивування вимог посилався на те, що він є власником 71/600 частини квартири  АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №186. 
Іншими співвласниками спірної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Вказував, що 25 травня 2017 року він намагався зайти в квартиру, частка якої належить йому, але замки були змінені, а двері ніхто не відкрив, доказом цього є висновок за результатами перевірки Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві. 
Зазначав, що відповідачі перешкоджають йому в користуванні своєю часткою в квартирі.
Посилався на те, що з огляду на неможливість виділити його частку з спірного майна є необхідність визнати порядок користування квартирою. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 , виділивши  ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 8,7 кв.м.
Встановлено порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в користування житлові кімнати №9 площею 22,3 кв.м; № 10 площею 21,5 кв.м; №11 площею        23,8 кв.м.
Допоміжні приміщення - №4 кухню, площею 7,7 кв.м, №7 ванну кімнату, площею 4.9 кв.м, №3 вбиральню, площею1,6 кв.м, №1, №2, №5 коридори, площею 16,4, 0,8, 0,8 кв.м, №6 комора площею 0,5 кв.м - залишено в спільному користуванні співвласників.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути перешкоди         ОСОБА_1 у користуванні виділеною кімнатою та місцями загального користування.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь           ОСОБА_1 640 грн. судового збору.
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення та прийняти в цій частині нове, яким вселити його до спірної квартири. В решті рішення залишити без змін.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про задоволення його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, з незрозумілих причин відмовив у задоволенні позовної вимоги про його вселення у спірну квартиру.
Вказував, що усунення йому перешкоди у користуванні власністю без вирішення питання про його вселення ускладнить виконання судового рішення та не призведе до відновлення права власності (володіти, користуватись, розпоряджатись) позивача на належну йому частину квартири   АДРЕСА_1 .
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду в частині задоволених вимог скасувати  та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що відповідачі є подружжям, проживають у квартирі АДРЕСА_1 майже все своє життя з 1954 року. Позивач, не є членом родини ОСОБА_5 , ніколи не був у цій квартирі, а тим паче не проживав в ній. 
Вказувала, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено обставини, що мають значення для справи, а саме те, що до дати набуття позивачем права власності на 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 власником цієї частки була мати позивача - ОСОБА_6 , яка також не є членом сім`ї ОСОБА_5 , та за час володіння 71/600 часткою квартири не виявляла ані бажання проживати в ній, ані бажання утримувати її. Весь тягар по утриманню спірної квартири несуть родина ОСОБА_7 - Приймук.
Зазначала, що посилання позивача у позові як на доказ підтвердження свого порушеного права на висновок Печерського управління поліції за результатами перевірки його звернення не є належним доказом перешкоджання потрапляння його до спірної квартири, а лише є підтвердженням того, що позивач реалізував своє право на звернення до правоохоронних органів із заявою про нібито перешкоджання йому у користуванні спірною квартирою.
Посилалася на те, що про наявність у ОСОБА_8 комплекту ключів від квартири АДРЕСА_1 відповідачам нічого невідомо, оскільки будь-яких ключів від спірної квартир, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_4 не надавали ні ОСОБА_6 (попередня власниця), ні тим паче  ОСОБА_9 . 
Вказувала, що ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_10 не звертались до відповідачів із вимогою, проханням надати комплект ключів від спірної квартири.
Зазначала, що станом на 25 травня 2017 року замки до квартири ніхто не змінював.
Вважає, що позов поданий ОСОБА_1 є штучним та безпідставним, оскільки відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували порушення відповідачами його прав, за захистом яких він звернувся до суду, а обставини, викладені в позові є надуманими та штучно створеними.
24 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на апеляційну скаргу позивача, в якому остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.
03 серпня 2023 року позивач подав відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
11 серпня 2023 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 підтримала, просила її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримали, просили її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність.
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача ОСОБА_4 на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником 71/600 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В та зареєстрованого в реєстрі за №186, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2018 року.
До моменту отримання позивачем в дар 71/600 частин спірної квартири, вказана частка належала його матері ОСОБА_6 .
Іншими співвласниками спірної квартири  є ОСОБА_2 у розмірі 387/600 часток та ОСОБА_4 у розмірі 142/600 часток.
Позивач зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_2 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі №757/38476/17-ц припинено право власності ОСОБА_1 на 71/600 частин квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 71/600 частин квартири АДРЕСА_1 у розмірі 596282 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 71/600 частин квартири АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в спільному майні відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 02 березня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишено без змін.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2 з 1954 року та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не є членом родини ОСОБА_5 , ніколи не був у цій квартирі, та не проживав в ній.
Судом апеляційної інстанції у справі №757/38476/17-ц встановлено, що у власності  ОСОБА_1 , як на час ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, так і на даний час не перебуває іншого нерухомого майна, спірна квартира загальною житловою площею 76,3 кв.мскладається із чотирьох кімнат. У п.4 договору дарування  частини квартири від 12квітня 2017 року, зазначено що вартість  частки  відповідача  згідно  висновку про вартість  майна складає 1 135 21,23 грн. А відтак, припинення права власності  ОСОБА_1 , за запропонованим  ОСОБА_2 варіантом завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначав, що відповідачі перешкоджають йомув користуванні своєю часткою в квартирі. Посилався на те, що з огляду на неможливість виділити його частку з спірного майна є необхідність визнати порядок користування квартирою та вселити його до спірної квартири.
Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено частиною першою статті 316 ЦК України.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина перша статті 317 ЦК України.
За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Частиною 1, 3 ст.358 ЦКУкраїни визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з технічним паспортом квартири АДРЕСА_1 , виготовленим станом на 08 травня 2007 року, спірна квартира має 4 кімнати: площею 8,7 кв.м; площею 22,3 кв.м; 21,5 кв.м; 23,8 кв.м. Місцями загального користування є: кухня площею 7,7 кв.м; вбиральна площею 1,6 кв.м; ванна кімната площею 4,9 кв.м; коридори площею 16,4 кв.м, 0,8 кв.м, 0,8 кв.м; комора площею 0,5 кв.м, житлова площа квартири становить 76,3 кв.м, загальна - 112,6 кв.м.
Оскільки спірна квартира має житлову площу у розмірі 76,3 кв.м, відтак позивачу відповідно до його частини у даній квартирі - 71/600 , належить 9,02 кв.м житлової площі.
Отже, виділення ОСОБА_1 в користування житлової кімнати площею 8,7 кв.м, не буде порушувати права інших співвласників даної квартири щодо користування нею.
Позивач вказує, що він 25 травня 2017 року намагався зайти в квартиру, частка якої належить йому, але замки були змінені, а двері ніхто не відкрив. На підтвердження вказаного посилався на висновок за результатами перевірки Печерського управління поліції ГУНП у м.Києві.
Відповідно до висновку начальника Печерського управління поліції ГУНП в м.Києві підполковника поліції Дуброва А.М. від 22 червня 2017 року, було здійснено вихід до вказаної квартири, при неодноразових дзвінках, двері ніхто не відкрив. В бесіді з сусідами консьєржем під`їзду встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , протягом тривалого часу. Більше ніхто інший в їхній квартирі не проживає. Вжитими заходами встановити інші обставини справи, не надалося можливим. Також встановлено, що дане питання їм необхідно вирішувати за обопільною згодою або звертатися до суду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою не досягнуто. 
Вказані обставини також не заперечувалися сторонами в суді апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутнє інше нерухоме майно, крім частки у спірній квартирі.
А відтак, встановивши, що позивач є співвласником спірної квартири, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні виділеною йому кімнатою та місцями загального користування.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про вселення позивача до спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі користується спірною квартирою на законних підставах, сам по собі факт проживання відповідачів у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вони чинять перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд з власної ініціативи не може змінювати предмет і підстави позову.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України.
Наявність у позивача права користування спірною квартирою, є визначальним при вирішенні спору про усунення перешкод у користування нею та вселення. 
Зазначена обставина, що має істотне значення для вирішення справи - наявість перешкод у користуванні власникомОСОБА_1 своєю власністюз бокву відповідачів була встановлена судом першої  інстанцій на підставі наявних у справі доказів та пояснень сторін.
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що належним способом захисту усунення позивачу перешкод у користуванні його власністю без вирішення питання про його вселеннядо квартири ускладнить виконання судового рішення та не призведе довідновлення права власності (володіти, користуватись) позивача на належну йому частину квартири   АДРЕСА_1 .
При цьому, як зазначила відповідач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, у позивача відсутні ключі від спірної квартири. Вважає, що проживання ОСОБА_1 у квартирі зробить їй та ОСОБА_4 незручності, оскільки позивач є чужою для них людиною.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про вселення в квартиру  АДРЕСА_1 .
Таким чином, рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про вселення підлягає скасуваню з ухваленням в цій частині нового про задоволення вказаної вимоги.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що посилання позивача у позові як на доказ підтвердження свого порушеного права на висновок Печерського управління поліції за результатами перевірки його звернення не є належним доказом перешкоджання потрапляння його до спірної квартири, а лише є підтвердженням того, що позивач реалізував своє право на звернення до правоохоронних органів із заявою про нібито перешкоджання йому у користуванні спірною квартирою, колегія суддів відхиляє, оскільки звернення позивача до суду з даним позовом вже підтверджує факт наявності перешкод у ОСОБА_1 у користуванні його власністю.
Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що позов поданий ОСОБА_1 є штучним та безпідставним, оскільки відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували порушення відповідачами його прав, за захистом яких він звернувся до суду, а обставини, викладені в позові є надуманими та штучно створеними, спростовуються вищевикладеним.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги позивача та залишення без задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 .
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по 800 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове.
 
Вселити ОСОБА_1  в квартиру  АДРЕСА_1 .
 
В іншій частині рішення залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по 800 грн. з кожного.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 28 грудня 2023 року.
 
Головуючий:
 
Судді: