ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2024 року
м. Київ
справа № 201/3018/21
провадження № 61-13390св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,              Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,
треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в складі судді                       Демидова С. О.  від 02 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,                     Пищиди М. М. від 26 липня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах»), треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В. М., у якому просила суд: витребувати з чужого незаконного володіння ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь                          ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 669,9 кв.м., житловою  площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122290612101); паркувальне місце № НОМЕР_2, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122291612101); паркувальне місце № НОМЕР_3, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122292212101). Визнати протиправними та скасувати наступні  записи про право власності: запис № 18111690 від 18 грудня 2016 року на нерухома майно - квартиру загальною площею 669, 9 кв.м., житловою площею 645,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122290612101) за ПрАТ «СК «Інгосстрах»; запис  № 18111712 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № НОМЕР_2, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122291612101) за ПрАТ «СК «Інгосстрах»; запис № 18111724 від 18 грудня 2016 року на нерухоме майно - паркувальне місце № НОМЕР_3, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою:                            АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1122292212101) за ПрАТ «СК «Інгосстрах».
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві власності належать квартира АДРЕСА_1 . 04 квітня 2006 року між                                                             АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір                      № DNHLGB00000521, за яким банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 1 645 316,20 дол. США строком до 03 квітня 2026 року. У забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, між                                     АТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою, того ж дня  укладено договір іпотеки                           № DNHLGB00000521 відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у 2020 році з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що ще 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського  нотаріального округу Вербою В. М., було здійснено реєстрацію права власності за ПрАТ «СК «Інгосстрах» на квартиру АДРЕСА_5 та паркувальні місця № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 в цьому будинку, тобто на майно, яке належить ОСОБА_1 на прав власності, та яке перебуває в іпотеці у АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, в якості підстави для виникнення  права власності ПрАТ «СК «Інгосстрах» на спірне нерухоме майно зазначено договір іпотеки від 04 квітня 2006 року, тобто договір, який позивачка уклала з  АТ КБ «ПриватБанк». Позивачка зазначає, що вона не укладала жодних договорів з ПрАТ «СК «Інгосстрах», що стосуються спірного нерухомого майна. Крім того, відповідно до інформації, отриманої від АТ КБ «ПриватБанк», між банком і ПрАТ «СК Інгосстрах» також не укладалось жодних договорів про відступлення прав та обов`язків за договором іпотеки чи кредитним договором.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня                    2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такими вимогами, а відповідачем заявлено про сплив позовної давності.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння - залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, зазначив про те, що висновок місцевого суду про те, що позивачка мала можливість дізнатися про зміну власника вищезазначених об`єктів нерухомості ще з 18 грудня 2016 року, є обґрунтованим.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
Представник ОСОБА_1 - адвокат Коростельов С. В. 07 вересня 2023 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, та в цій частині ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 березня 2018 року в справі                № 904/10673/16, від 26 листопада 2020 року в справі № 500/2486/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі                                            № 757/13243/17, від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16-ц, від                              20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 та постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року в справі № 916/2129/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У решті вимог судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У жовтні 2023 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить закрити касаційне провадження, оскільки підстави для відкриття касаційного провадження та перегляду судових рішень в даній справі відсутні.
Узагальнені доводи письмових пояснень на касаційну скаргу
У жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду письмові пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що позивачка мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення її права саме з 18 грудня 2016 року, а тому правомірно застосовано наслідки пропуску позовної давності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 201/3018/21 з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 04 квітня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та                     ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000521, за яким було надано ОСОБА_2 кредит у розмірі 1 645 316,20 доларів США строком до 03 квітня 2026 року.
04 квітня 2006 року в забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHLGB00000521, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано АТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого не завершено, а саме: квартири НОМЕР_4 та паркувальних місць № НОМЕР_2, НОМЕР_3, розташованих в будівлі житлового комлексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . 
01 жовтня 2012 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (Страховик) та                                        АТ КБ «ПриватБанк» (Страхувальник) був укладений договір страхування кредитів №12/10/01-01К.
Згідно з умовами цього Договору Страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати Страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, а Страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконати інші умови цього Договору (п. 1.2. Договору страхування).
17 січня 2013 року між Страховиком та Страхувальником була укладена додаткова угода до Договору страхування кредитів №12/1001-01 К від 01 жовтня 2012 року.
Зазначеною додатковою угодою був викладений в новій редакції перелік позичальників та кредитних договорів (Додаток №1 до Договору страхування), серед яких значиться ОСОБА_2 , позиковий рахунок НОМЕР_1 , сума заборгованості за кредитом 11 972 800,00 грн., період дії кредитної угоди з                      04 квітня 2006 по 03 квітня 2026, страхова сума 23 860 000,00 грн.
22 серпня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом                                             м. Дніпропетровська було ухвалено судове рішення в справі № 199/6135/15ц, що набрало законної сили, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором                      № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором  № DNHLGВ00000521 від 04 червня 2006 року станом на 26 серпня 2014 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та відсотками у розмірі   1 721 184,14 долари США, що станом на 22 серпня                     2016 року еквівалентно 43 481 311,07 грн? за пенею у розмірі 915 584,87 грн. 
Згідно з страховим актом №1577 Б/К від 16 грудня 2016 року було визнано неповернення кредиту ОСОБА_2 у встановлені кредитним договором №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року строки внаслідок неплатоспроможності останнього, страховим випадком. Розмір страхового відшкодування становить 23 860 000,00 грн.
Виплата страхового відшкодування в зазначеній сумі на рахунок Страхувальника підтверджується платіжним дорученням №G1217L00S4 від                  16 грудня 2016 року.
18 грудня 2016 р. державним реєстратором приватним нотаріусом Вербою В. М. було здійснено державну реєстрацію права власності за ПрАТ «СК «Інгосстрах» на підставі договору іпотеки №DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 р. на наступні об`єкти нерухомого майна: квартиру, загальною площею 669,9 кв.м, житловою площею 645,6 кв.м, паркувальні місця № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, які знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_7 .Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент  переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.
Тобто відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається.
У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення зміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекожержателем.
Згідно із частиною 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку», взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Водночас за змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством. 
Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбуватися лише після  нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Наведене відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року № 915/1067/20, від 26 лютого 2020 року у справі № 751/2322/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 569/16312/17-ц, від 27 серпня 2019 року у справі № 911/2392/17, від 12 жовтня 2020 року у справі  № 15/148-10/4045.
Суд установив, що нотаріально посвідчений правочин про відступлення прав за іпотечним договором не укладався.
Відповідно до вимог статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Ураховуючи викладене, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що станом на 18 грудня 2016 року, коли на підставі рішень державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. було здійснено реєстрацію права власності за ПрАТ «СК «Інгосстрах» на квартиру НОМЕР_4 , паркувальні місця № НОМЕР_2 та АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки № DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, ПрАТ «СК «Інгосстрах» ще не набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки № DNHLGB00000521 від 04 квітня 2006 року, в порядку, визначеному законом. Ураховуючи викладене, ПрАТ «СК «Інгосстрах» набуло право власності на оспорювані об`єкти нерухомого майна без належних правових підстав, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог позивачки стосовно витребування із чужого незаконного володіння відповідача нерухомого майна: квартири НОМЕР_4 , паркувальних місць № НОМЕР_2 та АДРЕСА_4 , на підставі статей 387, 388 ЦК України.
Позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є віндикаційним позовом і на нього поширюються приписи щодо застосування строку позовної давності. Указана правова позиція зазначена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі                         № 653/1096/16-ц.
ПрАТ «СК «Інгосстрах» подало заяву про застосування у справі позовної давності, оскільки строк позовної давності при подання позовної заяви позивачкою порушений, так як остання могла довідатися про порушення її прав ще 18 грудня 2016 року.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає  із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які  вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись  про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від                               21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від                  12 квітня 2022 року по справі № 761/31873/19-ц, від 21 січня 2022 року по справі № 308/334/20-ц.
Правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що                   ОСОБА_1 не надала доказів спростування презумпції обізнаності про стан своїх майнових прав як власника нерухомого майна та не довела наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали їй дізнатись про своє порушене право з моменту його безпосереднього порушення 18 грудня 2016 року, враховуючи, що вона знала про наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.
При цьому, судами попередніх інстанцій враховано, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є офіційними, публічними та загальнодоступними (статті 1 - 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Окрім того, в матеріалах справи наявні докази, надані відповідачем та оцінені судами попередніх інстанцій, стосовно обізнаності позивачки про факт порушення її прав до 2020 року, зокрема, про це свідчить те, що витрати на утримання спірного майна з 01 січня 2017 року і по теперішній час сплачує не ОСОБА_1 , а саме відповідач по справі.
За вказаних обставин, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Також суд касаційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання ПрАТ «СК «Інгосстрах» про закриття  касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції не знаходить для цього правових підстав. Підстави касаційного оскарження  чітко зазначені в ухвалі суду касаційної інстанції від 28 вересня 2023 року про відкриття касаційного провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без  змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про закриття касаційного провадження - відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня                2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 липня                       2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                М. Є. Червинська
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                                                           В. М. Коротун