ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/15277/23	

  Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
  головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
  суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року (суддя Конєва С.О.) у справі №160/15277/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                            встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100    000 (сто тисяч) гривень, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за  період з серпня 2022 року по лютий 2023 року; 
зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві додаткову винагороду в розмірі 100    000 (сто тисяч) гривень, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року за  період з серпня 2022 року по лютий 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум.
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з лютого 2022 року по 06.04.2023р. він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. позивача було звільнено з військової служби у відставку. Також, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. позивача виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р. Під час проходження військової служби отримав важке поранення, у зв`язку з чим проходив тривале стаціонарне лікування та перебував у відпустках, у зв`язку з необхідністю лікування, але йому не було виплачено додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168. З цих підстав звернувся з позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку відсутні підстави стверджувати про допущену відповідачем протиправну бездіяльність в питанні виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168. Такі висновки суд обгрунтував тим, що враховуючи визначений позивачем спірний період (серпень 2022 року – лютий 2023 року), відповідачем за серпень 2022 року була виплачена така допомога у розмірах, передбачених постановою КМУ №168, а за інші періоди позивач не надавав відповідачу відповідних документів, які б свідчили про наявність 
у нього права на виплату додаткової винагороди, а тому останнім обгрунтовано не було включено позивача до наказів, як особи яка має право на виплату додаткової винагороди.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, редакція постанови КМУ №168, яка була чинна на час виникнення спірних відносин. Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що відповідачу не було надано документів, які б підтверджували право позивача на додаткову винагороду у спірному періоді. При цьому, позивач звертає увагу на те, що суд першої інстанції не вжив самостійних заходів для витребування у відповідача інформації щодо підстав не виплати позивачу додаткової винагороди. Позивач в апеляційній скарзі наводить хронологію його перебування в лікувальних закладах у зв`язку з отриманим пораненням та документальне підтвердження цього факту, щодо за його позицією свідчить про обгрунтованість заявленого позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обгрунтованість. Серед іншого відповідач звертає увагу на те, що позивачу, вже після розгляду справи, була виплачена додаткова винагорода у зв`язку з надходженням від останнього документів, які підтверджували його право на отримання такої допомоги.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 26.02.2022р. по 06.04.2023р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій з лютого 2016 року, що підтверджується копією паспорта позивача, копією  посвідчення серії УБД від 24.02.2016р. (а.с.24,26) та не заперечується учасниками справи.
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №84-РС від 06.04.2023р. молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, що підтверджується копією відповідного витягу з наказу, наявною у справі (а.с.30). 
Також, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №70 від 06.04.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 06.04.2023р., знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення з 07.04.2023р., що підтверджується відповідним витягом з наказу, наявним у справі (а.с.40).
Встановлені обставини справи також свідчать про те, що 19.05.2022р. позивач у ході безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини отримав тяжке поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.
Вказуючи на те, що під час його звільнення відповідачем не було виплачено додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, у зв`язку з перебування на стаціонарному лікуванні та відпусках, позивач звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до    ст.9 Закону України №2011-XII  "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"        (Далі – Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно абз.5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” (Далі – Постанова №168) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
З огляду на вказані норми права можливо дійти висновку про те, що до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. включаються особи, які:
-          перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого);
-          перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією позивача про те, що за період перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням; перебування військовослужбовця у відпустці для лікування після тяжкого поранення, йому виплачується додаткова винагорода у розмірі, передбаченому постановою КМУ №168.
У спірному випадку, враховуючи визначений позивачем період: серпень 2022 року – лютий 2023 року (обсяг заявлених вимог), судом першої інстанції встановлено, що за серпень 2022 року відповідачем нарахована та виплачена додаткова винагорода у розмірі 88   709,68грн, враховуючи те, що позивач у період з 27.08.2022р. по 30.08.2022р. перебував у строю у пункті постійної дислокації (а.с.87-92, 182).
З цих підстав судом першої інстанції зроблено висновок про те, що відповідачем позивачеві була нарахована і виплачена додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ №168, за серпень 2022р. саме у розмірі 100    000 грн. у розрахунку на місяць пропорційно часу знаходження позивача на лікуванні (з урахуванням перебування позивача у строю у пункті постійної дислокації з 27.08.2022р. по 30.08.2022р.), що відповідає вимогам п.1 наведеної Постанови КМУ №168.
Вказані висновки суду першої інстанції, що стосуються виплати додаткової винагороди за серпень 2022 року, з огляду на доводи апеляційної скарги, позивачем не спростовуються.
Аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі, фактично стосуються незгоди з висновками суду першої інстанції, що стали підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог щодо виплати додаткової винагороди за період з 31.08.2022 по лютий 2023.
В апеляційній скарзі позивач наводить, в хронологічному порядку, періоди його перебування в закладах охорони здоров`я, що пов`язано з отриманим пораненням. При цьому, перебування його в таких закладах, як вбачається з апеляційної скарги, пов`язано не лише із стаціонарним лікуванням, а і з необхідністю, зокрема, взяття направлення на ВЛК, проходження ВЛК, обстеження в лікарів.
В той же час, позивач не враховує того, що перебування в закладах охорони здоров`я, яке не пов`язане саме із стаціонарним лікування у зв`язку з пораненням, не визначається постановою КМУ №168 як підстава для виплати додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень.
Визначаючи право позивача на отримання додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень, суд апеляційної інстанції враховує те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №5037/нагд від 03.11.2023, у зв`язку з надходженням від позивача медичних документів, позивачу було нараховано додаткову винагороду у розмірі 336   912,44грн. за періоди: 31.08.2022-3011.2022, 09.12.2022-07.01.202, 30.01.2023-06.02.2023. Вказані обставини підтверджуються довідкою військової частини, яка долучена відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу. До вказаного період включено: з 31.08.2022 по 16.09.2022 – перебування позивача на стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_2 ; з 17.09.2022 по 22.09.2022 – перебування позивача на стаціонарному лікуванні у КП «Рівненська обласна клінічна лікарня імені Ю.Семенюка»; з 30.09.2022 по 31.10.2022 – перебування позивача на стаціонарному лікуванні у КП «Рівненська обласна клінічна лікарня імені Ю.Семенюка»; з 01.11.2022 по 30.11.2022 – перебування позивача у відпустці за станом здоров`я: відповідно до довідки ВЛК в/ч НОМЕР_3 від 31.10.2022; з 09.12.2022 по 07.01.2023 – перебування позивача у відпустці за станом здоров`я: відповідно до довідки ВЛК в/ч НОМЕР_3 від 08.12.2022; з 30.01.2023 по 06.02.2023 – перебування позивача на стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_4 .
Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що за спірний період позивачу була виплачена додаткова винагорода, у зв`язку з перебування останнього на стаціонарному лікуванні та знаходження у відпустках за станом здоров`я.
Оскільки позивачем не доведено наявність у нього права на отримання додаткової винагороди і в інші періоди, окрім тих, за які така винагорода вже виплачена, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав стверджувати про допущену відповідачем протиправну бездіяльність в питанні виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за період серпень 2022 – лютий 2023.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі №160/15277/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

          Повне судове рішення складено 25.01.2024
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк