Дата документу 30.01.2024 Справа № 337/7139/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/7139/21 
Провадження №22-ц/807/98/24
Головуючий в 1-й інстанції – Сидорова М.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Смокотіна В.С.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лихосенко Євгена Олександровича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 01 вересня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання єдиною сім`єю, поділ майна подружжя, що було придбано подружжям у період шлюбного життя за сумісні кошти. Ухвалою суду від 24.10.2022р. до судового розгляду прийнято змінену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому позивач фактично зменшив позовні вимоги та просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя – 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , придбаної на ім`я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 27.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, виділити та визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що з відповідачкою ОСОБА_1 вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р. шлюб розірвано. Проте сторони продовжили мешкати однією сім`єю і вели спільне господарство до початку 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 , яку вони придбали під час зареєстрованого шлюбу за спільні сумісні кошти. На початку квітня 2019 року шлюбні відносини між сторонами фактично було припинено, відповідачка виїхала з квартири за невідомою позивачу адресою і будь-яких стосунків з ним не підтримує. Позивач залишився проживати у вказаній квартирі, користувався речами побуту, які були придбані сторонами за час шлюбу. Жодних заперечень зі сторони колишньої дружини щодо наявності у нього прав на квартиру та спільно придбані речі не було. Донька сторін мешкала окремо зі своєю родиною і будь-яких прав на користування квартирою не заявляла. Жодних перешкод у користуванні і володінні квартирою позивачу не створювалось, його право спільної сумісної власності не порушувалось, він не мав жодних підстав для ініціації вирішення даного питання шляхом звернення до суду. На початку літа 2021 року донька сторін – ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком, у відсутність позивача, змінили замки на вхідних дверях у квартиру, виставили його особисті речі на поріг і, мотивуючи відсутністю у нього права власності на квартиру, позбавили його можливості користуватись помешканням. У зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з вимогою про поділ майна подружжя та визнання за ним права власності на частку квартири. Також вказує, що після придбання квартири він документів та звітів щодо оформлення майна від дружини не вимагав та був впевнений, що квартира незалежно від змісту договору, належить йому та дружині порівну. Працюючи офіційно тривалий час та заощаджуючи кошти на придбання житла, позивач більшу частину коштів під час придбання квартири вніс за рахунок власних заощаджень, іншу частину сторони внесли за рахунок спільно заощаджених коштів і частково за рахунок коштів, що були надані їм з продажу майна родичів дружини. При цьому під час оформлення договору купівлі-продажу квартири, 2/3 частки спірної квартири були оформлені на доньку сторін ОСОБА_3 без узгодження з позивачем. Позивач вважає, що незважаючи на те, що 1/3 частка квартири була оформлена за відповідачкою ОСОБА_1 , ця частка є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з цим він має права вимагати визнання за ним права власності на половину цієї частки, тобто на 1/6 частку спірної квартири. 

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року, позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), про поділ майна подружжя - задоволено повністю.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лихосенко Євгена Олександровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що шлюбні відносини між сторонами у справі припинилися ще до розірвання шлюбу і не могли продовжуватися через перебування відповідача за кордоном. Позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р., який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2017р., яке набрало законної сили 04.05.2017р. (т.1 арк.8-10).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони мають спільну доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (яка на даний час досягла повноліття). Також у рішенні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені (т.1 арк.10).

Згідно з договором купівлі-продажу від 27.06.2002р., який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, відповідачка ОСОБА_1 , яка діяла особисто та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як законний представник, уклала вказаний договір з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про придбання у свою власність 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , та у власність ОСОБА_3 2/3 частини вказаної квартири. Житлова площа квартири 17,7 кв.м. Продаж була здійснена за 11385 грн. (т.1 арк.77-78).

Згідно з даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 29,0 кв.м., житлова 17,7 кв.м. (т.1 арк.131-132).

Інформація про право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно станом на 27.05.2021р. відсутня (т.1 арк.11).

Згідно із Звітом про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості – 1-кімнатної квартири площею 29,0 кв.м. на 8-му поверху 9-поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , складеного суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_6 , ринкова вартість вказаної квартири станом на 18.10.2022р. становить 433608,00 грн.(т.1 арк.130-150).

Згідно з інформацією, яка міститься в Акті про фактичне проживання, який складено 20.10.2022р. мешканцями будинку АДРЕСА_4 , а саме ОСОБА_7 (квартира АДРЕСА_5 ), ОСОБА_8 (квартира АДРЕСА_6 ), ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_7 ), ОСОБА_2 фактично постійно мешкав у квартирі АДРЕСА_8 вказаного будинку з червня 2002 року по квітень 2021 року. Разом з ним у вказаній квартирі мешкали члени його сім`ї: дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 (т.1 арк.151).

Відповідно до даних, які містяться у довідці про доходи №27 від 29.09.2022р. та у трудовій книжці позивача, ОСОБА_2 у період 1996 рік - вересень 2002р. працював на ВП ЗМЗ ім. Омельченка ВІ АТ «Мотор Січ» та отримував дохід у вигляді заробітної плати (т.1 арк.152-156).

30.06.2021р. ОСОБА_2 підписав та подав страховику заяву-приєднання до публічного договору-оферти щодо добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) та страхування від нещасних випадків «Захист Мотор Січ», де зазначив своєю адресою: АДРЕСА_3 (т.2 арк.63).

Згідно з даними Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.04.2023р. вих.№91-16483/18/23, за період з 01.01.2018р. по 14.00 год. 11.04.2023р., ОСОБА_1 виїхала за межі України 13.08.2018р. та повернулась в Україну 02.11.2018р., в подальшому виїхала за межі України 19.05.2019р. Іншої інформації немає (т.2 арк.61).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 – мати позивача, пояснила, що у 2002 році її син ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 разом купили квартиру в будинку АДРЕСА_4 , щоб проживати там сім`єю. До цього ОСОБА_2 весь час працював, відкладав весь час гроші, невістка була у декреті, але вона з сестрою продали квартиру батьків та теж отримали певні кошти. За скільки купили квартиру не пам`ятає. Після цього сторони почали проживати у вказаній квартирі разом, вели спільне господарство. У 2017 році подружжя розлучилось через суд, оскільки відповідачці потрібно було отримати якісь кошти за місцем роботи, а одруженим таких коштів не давали. Проте, сторони продовжили проживати разом у придбаній ними квартирі. Потім відповідачка поїхала за кордон, а позивач залишився проживати у квартирі з донькою. У квітні 2021 року їй зателефонувала онука ОСОБА_11 – донька позивача та повідомила, що її батько тепер буде жити разом з нею. Потім прийшов син та повідомив, що його донька змінила замки на вхідній двері квартири та більше його у квартиру не пускає.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона з 2009 року проживає у квартирі АДРЕСА_9 , була колегою позивача ОСОБА_2 та його сусідкою. Знала родину позивача. Позивач разом з дружиною та донькою мешкали у квартирі АДРЕСА_1 . Потім дружина позивача приблизно у 2018-2019 роках поїхала за кордон, а він залишився проживати у квартирі з донькою. Вона часто його бачила біля будинку, пам`ятає випадок як у 2021 році під час пожежі на 8-му поверсі допомагала йому переносити його собаку. У 2021 році, дату не пам`ятає, у теплу пору року, біля під`їзду зустріла позивача, його доньку з молодими людьми. Донька позивача повідомила йому, що він більше у квартирі мешкати не буде. Вона підписувала акт про те, що ОСОБА_2 до квітня 2021 року проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною та донькою.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача ОСОБА_2 понад 10 років, вони працюють з ним на одному підприємстві. З травня 2019 року вона стала його сусідкою, оскільки він мешкав у будинку, в який вона переїхала, а саме АДРЕСА_4 . Він проживав у квартирі поверхом нижче її квартири. У спірній квартирі він мешкав до весни 2021 року, потім через конфлікт з донькою, його виселили з вказаного помешкання. Відповідачку не знає та ніколи не бачила, але знала, що позивач одружений. Вона підписувала акт про те, що ОСОБА_2 проживав у вказаній квартирі до квітня 2021 року разом з дружиною та донькою, оскільки дружина позивача була на заробітках і на момент підписання цього акта вона вважала, що вони одна сім`я.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він проживає у квартирі АДРЕСА_10 з 1998 року. Знає позивача ОСОБА_2 з 2000-х років, коли він з дружиною та донькою стали проживати у квартирі АДРЕСА_8 цього ж будинку. Мешкали вони разом, а потім позивач пояснив, що його дружина поїхала на заробітки. Останній раз відповідачку бачив приблизно у 2019-2020р. Позивач проживав постійно у своїй квартирі до квітня-травня 2021 року, він його бачив кожного ранку, коли той вигулював свого собаку. Потім позивача не стало видно, а коли вони зустрілись, останній повідомив, що його вигнали з квартири, змінили замки та він проживає тепер у батьків. Він підписував акт про те, що ОСОБА_2 проживав у вказаній квартирі до квітня 2021 року разом з дружиною та донькою, оскільки про те, що сторони розлучились він не знав і вважав, що вони одна сім`я.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що відповідачка ОСОБА_1 є її подругою. Коли вони разом з 2011 року по 2013 рік працювали в магазині, відповідачка була заміжня, а у 2017 році вона розірвала шлюб з позивачем, після чого приблизно через рік виїхала за кордон. Їй відомо, що після розірвання шлюбу відповідачка з чоловіком разом не мешкали. Вона була у квартирі відповідачки лише один раз, а саме у 2018 році, перед її від`їздом за кордон. Тоді вона приблизно 20 хвилин простояла на порозі у квартирі, але бачила, що чоловічих речей у квартирі немає. Ніякої собаки в квартирі не бачила. Адресу, поверх, під`їзд будинку, де мешкала відповідачка, не пам`ятає. Будинок схожий на гуртожиток.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що його колишня дружина ОСОБА_14 , яка померла у 2021 році, була подругою відповідачки ОСОБА_1 . Він відповідачку знає з 2015 року, остання часто приходила до них у гості, він теж часто бував у неї вдома – у квартирі, яка розташована в будинку АДРЕСА_4 , але ніколи позивача ОСОБА_2 у квартирі не бачив. Йому відомо, що до 2017 року відповідачка була в зареєстрованому шлюбі, потім розлучилась, а у 2018 році виїхала за кордон на заробітки. З її слів йому відомо, що після розлучення, вона з чоловіком не мешкала. Приблизно у 2020 році або в 2021 році йому телефонувала донька відповідачки ОСОБА_3 , яка плакала та повідомила, що її батько ламає двері у квартиру, каже що це його дім, а вона його не пускає.

Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 , частка якої є предметом спору в цій справі, була придбана 27.06.2002р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, під час вирішення питання про набуття права власності на зазначену квартиру, суд вважав необхідним застосувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-XII (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції вважав встановленим та доведеним, що придбана відповідачкою ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 27.06.2002р. 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку вона оформила на себе, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін та в інтересах родини. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна частка квартири була придбана відповідачкою за рахунок її особистих заощаджень, суду не надано та таких обставин судом не встановлено. 1/3 частка спірної квартири належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні, передбачених ч.2,3 ст.70 СК України, суд не встановив. Неподання позову про поділ спільної частки квартири до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права позивача на це майно, оформлене за ОСОБА_1 , не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи зазначені правові норми і порядок набуття спільного майна, його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).

Вказані норми узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна частка квартири придбана сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, отже є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за позивачем права власності 1/6 частину квартири.

Що стосується доводів пропуску строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Так, правилами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. 

Згідно з ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 

Само по собі розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна").

Пленум Верховного Суду України у п. 15 вказаної постанови роз`яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

У зв`язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

Зважуючи на встановлені обставини у справі, а саме порушення права позивача на користування спільною сумісною власністю з квітня 2021 року, саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності і враховуючи подання позову у грудні 2021 року, такий строк не є пропущеним. 

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лихосенко Євгена Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 лютого 2024 року.

Судді:                                                 С. В. Кухар

                                        О.В. Крилова

О. З. Поляков