ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Дуляницька С.М.

19 лютого 2024 року	Львів	Справа № 460/19316/23 пров. № А/857/26069/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року   у справі № 460/19316/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В :
14.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просив суд: 
- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08.08.2023р. №023899.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.11.2023р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Державна служба України з безпеки на транспорті подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.11.2023р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до направлення на рейдову перевірку від 09.06.2023р. №015732 головний спеціаліст відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області провів перевірку транспортного засобу марки "MAN", з номерним знаком НОМЕР_1 , серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , водій ОСОБА_1 , щодо дотримання   вимог Закону України "Про автомобільний транспорт".
Зокрема, ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом марки "MAN", з номерним знаком НОМЕР_1 на підставі нотаріально засвідченої довіреності б/н від 21.03.2023р.
13.07.2023р. за результатами перевірки відповідач склав акт №021041 АР.
Із змісту акту перевірки видно, що контролюючий орган дійшов висновків про вчинення перевізником порушення, а саме: перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", - належно оформленої товарно-транспортної накладної або іншого документа на вантаж, щоденного реєстраційного листка праці та відпочинку водія (тахокарта). 
08.08.2023р. Відділ державного нагляду (контролю) у Рівненській області за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийняв постанову №023899 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу за порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" у розмірі 17000 грн. 
Вважаючи протиправною вказану постанову, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.2 Закону України "Про автомобільний транспорт" №2344-III (Закон №2344-III) видно, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, Законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.
ст.18 Закону "Про автомобільний транспорт" встановлено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Згідно ст.60 Закону "Про автомобільний транспорт", за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.39, ст.48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В ст.48 Закону "Про автомобільний транспорт", видно, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.1 Закону "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів, чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
ст.33 Закону "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Згідно з частинами 1, 2 статті 50 Закону №2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Із змісту п.п. 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, видно, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Спірним питанням у цій справі є правильність висновків відповідача щодо того, чи вважається ОСОБА_1 автомобільним перевізником в розумінні закону та, чи є він суб`єктом відповідальності за виявлене порушення. 
Позивач своєю чергою стверджує, що він не здійснював перевезення вантажу в будь-яких господарських цілях і він не є суб`єктом господарювання.
Колегія суддів зазначає, що автомобіль експлуатувався ОСОБА_1 на підставі нотаріально засвідченої довіреності від 21.03.2023р., і якому передане свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, наявне у нього на час перевірки.
Одночасно, колегія суддів зазначає, що в акті перевірки не вказана також достатня інформація про вантаж, не встановлено достеменно, хто є його відправником та одержувачем, не були відібрані пояснення водія про те, від кого та куди здійснюється перевезення. Висновок контролюючого органу про те, що автомобільним перевізником є ОСОБА_1 і він здійснює саме господарську діяльністю, ґрунтується на тому, що він є власником автомобіля на підставі довіреності.
Закон України "Про дорожній рух" дозволяє власнику автомобіля, або водію довіряти у встановленому порядку право користування і розпорядження приватним транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право керування. При цьому, факт передачі такого автомобіля в користування може бути підтверджено наявністю відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не вимагає від особи додатково оформляти будь-які інші документи.
З акту перевірки видно, що керування транспортним засобом, що належить ОСОБА_2 , здійснював водій ОСОБА_1 . Водночас, доказів того, що він перебуває у трудових відносинах із ОСОБА_2 , відповідач не здобув і до суду не представив.
Колегія судів звертає увагу апелянта і на те, що докази які знаходяться в матеріалах справи не доведено, що ОСОБА_2 не є фізичною особою, на користь якої перевезення вантажу здійснювалось за рахунок її власних коштів та для власних потреб в межах цивільних повсякденних взаємовідносин. У матеріалах справи є копія видаткової накладної № б/н від 13.07.2023р. на вантаж – блок будівельний 400 шт, однак покупцем є ОСОБА_2 як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання, що апелянт не спростував.
При цьому, товарно-транспортна накладна є документом, що призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а відповідачем не здобуті і не надані суду належні докази існування відповідних господарських правовідносин за участі позивачки як суб`єкта господарювання - автоперевізника, накладення відповідного штрафу є необґрунтованим.
В ст.908 Цивільного кодексу України видно, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
ч.-ч. 1-3 ст.909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
З системного аналізу вищенаведених норм видно, що відповідальність у вигляді адміністративно - господарського штрафу передбачена саме за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.39, ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт», товарно-транспортна накладна обов`язково повинна бути наявна у водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, учасниками яких є три сторони - перевізник, вантажовідправник та вантажоодержувач, тобто відповідальність за наявність товарно - транспортної накладної під час перевезення вантажів на договірних умовах несуть саме перевізники, які надають послуги з перевезення вантажу.
Належність особі на праві власності автомобіля сама по собі не є підставою для притягнення її до відповідальності, як авто перевізника.
Апелянт не надав суду належні та допустимі докази які підтверджують ту обставину, що позивач на зазначеному транспортному засобі надавав будь - кому послуги з перевезення вантажів на замовлення або здійснював таке перевезення як суб`єкт господарювання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оспорювана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 08.08.2023р №023899 прийнята суб`єктом владних повноважень в особі Відділу державного нагляду ( контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті протиправно, оскільки під час здійснення рейдової перевірки позивач не здійснював перевезення вантажу, у зв`язку із чим останній не є автомобільним перевізником та суб`єктом відповідальності, передбаченої абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті –залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року   у справі № 460/19316/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 19.02.2024р.