Справа № 298/764/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В. 
       з участю секретаря Сливки С.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужанського національного природного парку на рішення Великоберезнянського районного суду від 11 листопада 2022 року (у складі судді Лютянської М.С.) за позовом ОСОБА_1 до Ужанського національного природного парку, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у червні 2022 р. 
       Просив:
-поновити його з 21 вересня 2021 р. на посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Лубнянського природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку; 
-стягнути з Ужанського національного природного парку на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2021 р. по дату ухвалення рішення суду; 
-допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі;
-допустити негайне виконання рішення про присудження йому виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позовних вимог указав, що він перебував у трудових відносинах із Ужанським національним природним парком із 25 травня 2018 р. згідно з наказом № 27 від 24.05.2018 р. «Про прийняття на роботу». Його призначено на посаду інспектора з охорони ПЗФ І категорії Лубнянського ПНДВ Ужанського національного природного парку. Позивач зазначає, що він свою роботу виконував сумлінно, дотримувався чинного законодавства, тому і відсутні дисциплінарні стягнення. Однак, з вересня місяця 2021 р. до 23 лютого 2022 р. йому не виплачувалася заробітна плата. Оскільки Ужанський національний природний парк перед ним мав заборгованість із заробітної плати, то ним було подано відповідний позов. Причини не виплати заробітної плати йому були не відомі.
Від голови ради трудового колективу ОСОБА_3 він дізнався про наявність наказу № 34-к від 20.09.2021 р. про його звільнення та додатки до наказу, які ОСОБА_3 07.06.2022 р. отримала від журналіста газети Журналісти проти корупції ОСОБА_4 . Зазначає, що з наказом про звільнення він не ознайомлений, у трудову книжку запис не внесений.
У зв`язку з невиплатою йому та іншим працівникам заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 неодноразово звертались до Управління Держпраці у Закарпатській області. 22.02.2022 р. до Управління Держпраці у Закарпатській області була направлена колективна скарга щодо колективного трудового спору про грубе порушення трудового законодавства, що має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172, ст. 175 КК України.
Наказом № 34-к від 20.09.2021 р. його було звільнено з посади за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, він вважає звільнення незаконним, та таким, яке проведено з порушенням вимог закону, а підстави звільнення не відповідають дійсності,так як прогулу він не вчиняв.
Підставою для видання наказу був акт про відсутність на робочому місці, підписаний начальником відділу державної охорони природно-заповідного фонду ОСОБА_6 , начальником відділу рекреації та благоустрою ОСОБА_7 , начальником Лубнянського ПНДВ Васильняк В.В. про те, що він був відсутній на робочому місці 17 вересня 2021 р.
Робоче місце згідно з чинного законодавства, це вся територія підприємства, де працівник згідно з своєї посадової інструкції виконує свої посадові обов`язки, а не робочий кабінет.
Робоче місце повинно бути затверджено відповідним наказом, якщо такий наказ відсутній, то згідно з позиції Верховного Суду (Касаційний цивільний суд), взагалі відповідач не може складати акт про відсутність на робочому місці.
Згідно з «акту про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення» від 20.09.2021 р., 17 вересня 2021 р. о 09 год.15 хв. інспектору з охорони ПЗФ І категорії Лубнянського ПНДВ Мушаку І.Ю. було запропоновано надати письмове пояснення із приводу відсутності його на робочому місці 17 вересня 2021 р. у період з 08.00 до 11.00 години. Згідно з цього акту, підписаного ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – ОСОБА_1 надати таке пояснення відмовився.
Позивач вважає, що обставини, викладені в даному акті, не відповідають дійсності. Складання акту про відмову давати пояснення не здійснювалось у його присутності.
Посилаючись на незаконність його звільнення, позивач вказує на те, що всупереч ч.1 ст. 47 КЗпП України відповідач не надав йому копію наказу про звільнення, не провів із ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Окрім цього, позивач вказує на те, що наказ № 34-к від 20.09.2021 р. про його звільнення підписаний не повноважною особою, так як рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі № 260/1657/21 скасовано наказ про призначення директором Ужанського НПП ОСОБА_2 . Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 р. рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі №260/1657/21 залишено без змін.
Таким чином, на його думку, наказ № 34-к від 20.09.2021 р. про його звільнення підписаний не повноважною особою.
Також позивач зазначав, що своєчасно у місячний строк звернувся до Великоберезнянського районного суду з позовом з часу отримання відомостей про його звільнення. Вважає, що підстави для його звільнення із посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України були відсутні.
Рішенням Великоберезнянського районного суду від 11 листопада 2022 р. позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Лубнянського природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку з 21 вересня 2021 р.
Стягнуто з Ужанського національного природного парку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2021 р. по 10 листопада 2022 р. у сумі 84384 грн. 
Стягнуто з Ужанського національного природного парку на користь держави судовий збір у розмірі 2481 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на раніше займаній посаді інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Лубнянського природоохоронного науково-дослідного відділення Ужанського національного природного парку з 21 вересня 2021 р. і в частині стягнення з Ужанського національного природного парку на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Ужанський національний природний парк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-позивача було звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин), підставою для видачі цього наказу слугували: акт про відсутність на робочому місці, доповідна записка про відсутність на робочу місці, протокол чергових зборів Ужанського національного природного парку; пояснення із приводу відсутності на роботі позивач відмовилася надавати;
-копія наказу про звільнення позивача була надіслана йому рекомендованим повідомленням, однак позивач відмовився отримати цю кореспонденцію.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Відповідач не довів порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомленні належним чином про час і місце розгляду справи. Відповідач про причини своєї неявки не повідомляв, сторона позивача надіслала клопотання про відкладення розгляду цієї справи, однак зважаючи на те, що це трудовий спір, при апеляційному перегляді цієї справи це вже п`яте судове засідання, правова позиція сторін є зрозумілою, оскільки вона викладена в апеляційній скарзі та відзиві на неї, то колегія суддів вважає можливими розглядати справу без участі сторін.
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із того, що в наказі роботодавця про прийняття позивача на роботу від 25 травня 2018 р. відсутня інформація щодо визначення робочого місця. Встановивши, що Ужанський національний природний парк не визначив відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце ОСОБА_1 , дійшов висновку, що самого факту порушення трудової дисципліни немає, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено. Отже, відповідачем (роботодавцем) не вжито належних та необхідних заходів для виконання позивачем посадових обов`язків, зокрема, не визначене робоче місце, відповідно не забезпечена умовами праці.
Відповідачем в оскаржуваному наказі не вказано день і час прогулу позивача, хоча така інформація в ньому має бути присутня. Указані обставини в сукупності, на переконання суду, є беззаперечними підставами для визнання звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України таким, що відбулося без законної підстави. Отже, у зв`язку з тим, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, останній має бути поновлений на попередній роботі. Позивачу має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу.
При цьому встановив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Ужанським національним природним парком. Так, наказом Ужанського національного природного парку № 27 від 24.05.2018 р. «Про прийняття на роботу», ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інспектора з охорони ПЗФ І категорії Лубнянського ПНДВ із випробувальним терміном на два місяці, з 25.05.2018 р.
Наказом Ужанського національного природного парку № 34-к від 20 вересня 2021 р. ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 21 вересня 2021 р. за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) згідно з п.4 ст. 40 КзПП України.
Як зазначено в наказі №34-к від 20 вересня 2021 р., підставою видачі цього наказу є: акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 17 вересня 2021 р. складений начальником відділу ДО ПЗФ Каменца В.В., начальником відділу рекреації та благоустрою ОСОБА_7 , начальником Лубнянського ПНДВ ОСОБА_8 ; доповідна записка начальника Лубнянського ПНДВ ОСОБА_8 від 17 вересня 2021 р.; протокол № 9 чергових зборів працівників Ужанського НПП від 20 вересня 2021 р.; акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі.
Згідно з доповідної записки начальника Лубнянського ПНДВ ОСОБА_8 від 17 вересня 2021 р., ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, заздалегідь не попередивши про свою відсутність, з 08.00 до 11.00 години 17 вересня 2021 р.
Як встановлено судом, 17 вересня 2021 р. було складено акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 . Акт складено начальником відділу ДО ПЗФ Каменца В.В., начальником відділу рекреації та благоустрою ОСОБА_7 , начальником Лубнянського ПНДВ ОСОБА_8 . В акті відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення із ним.
Також встановлено, що 20 вересня 2021 р. був складений акт комісією у складі: начальника відділу ДО ПЗФ Каменца В.В., начальником відділу рекреації та благоустрою ОСОБА_7 , начальником Лубнянського ПНДВ Васильняк В.В. про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності його на робочому місці 17 вересня 2021 р. у період із 08.00 до 11.00 год. Також протоколом чергових зборів працівників Ужанського НПП від 20 вересня 2021 р. було ухвалено звільнити ОСОБА_1 з 21 вересня 2021 р. за прогул одного дня без поважних причин.
Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
За приписами статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну відповідальність може бути передбачена для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
На підставі статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до частини першої статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 р. у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення , а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Судом встановлено, що в день звільнення позивача ОСОБА_1 не було ознайомлено з наказом про звільнення та не вручено копію наказу про звільнення. Доказів протилежного суду не надано.
Суд відхилив твердження представника відповідача про те, що копія наказу про звільнення ОСОБА_1 від 20 вересня 2021 р. № 34-к була відправлена такому рекомендованим листом за адресою його місця проживання, що підтверджено відповідною квитанцією АТ «Укрпошта», ВПЗ Березний з огляду на те, що відсутній опис документів, які були відправлені на адресу позивача ОСОБА_1 . А відтак, відсутні належні та допустимі докази, що саме наказ про звільнення від 20 вересня 2021 р. №34-к направлено позивачу ОСОБА_1 .
Таким чином, в разі встановлення судом пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків, суд при розгляді трудового спору повинен з`ясувати всі обставини справи. При необґрунтованості вимог працівника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але у зв`язку з пропуском встановленого строку. При обґрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин, строк для звернення до суду поновлюється, а позов задовольняється.
Із урахуванням всіх обставин справи, суд повважав, що трудове право позивача порушено, строк, встановлений ст.233 КЗпП України позивачем не пропущено.
Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Доводи апеляційної скарги зводяться до законності звільнення позивача, однак оцінюючи докази в сукупності, за відсутності доказів щодо визначення позивачеві робочого місця, зафіксована в акті обставина відсутності позивача на робочому місці є недостовірною та недоведеною, спростована матеріалами, наявними в справі.
За встановлених обставин сам факт порушення позивачем трудової дисципліни відсутній.
Роботодавець не надав належних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження прогулу позивача без поважних причин, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке звільнення є незаконним.
Відповідачем не доведено факту допущення працівником дисциплінарного проступку, за яке застосовано захід стягнення у виді звільнення.
Оскільки відсутні належні, допустимі, достатні, достовірні докази, які б свідчили про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, тому вимоги позову про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі є обґрунтованими.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи це, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
       Отже, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Ужанського національного природного парку залишити без задоволення.                                                                 2.Рішення Великоберезнянського районного суду від 11 листопада 2022 року залишити без змін.                                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 28 лютого 2024 р.
Судді: