ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 752/9644/20
провадження № 51 - 3891 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                             ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на ухвали Київського апеляційного суду від 11 квітня та 06 червня 2023 року стосовно 
                                                           ОСОБА_6 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Юрівка Макарівського району
Київської області, зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 ,
який проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 , 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Голосіївський районний суд м. Києва вироком від 19 грудня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Київський апеляційний суд ухвалою від 06 червня 2023 року відмовив ОСОБА_6 в задоволенні його заяви про виправлення описки в частині його місця проживання.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що 10 січня 2020 року приблизно о 19:00 він, керуючи технічно справним автомобілем «Шевролет Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проспектом Голосіївським у м. Києві, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.4, 18.4 Правил дорожнього руху та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який рухався пішохідним переходом зліва направо, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не погоджуючись із рішеннями суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:
- безпідставно погодився з призначеним судом першої інстанції додатковим покаранням, через яке він позбавлений заробітку, оскільки його робота пов`язана з керуванням транспортним засобом; 
- не застосував до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році»;
- формально підійшов до розгляду апеляційної скарги, помилково вказав в ухвалі адресу місця проживання: АДРЕСА_3 , що призвело до накладення арешту на його майно та кошти, й необґрунтовано відмовив у виправленні цієї описки.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК України (далі - КПК) встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
У поданій касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із ухвалами суду апеляційної інстанції, покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного додаткового покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції при перегляді вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Доводи про невідповідність призначеного додаткового покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
В касаційній скарзі засуджений порушив питання про невідповідність призначеного додаткового покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Частиною 2 статті 286 КК передбачено, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції за результатом перевірки доводів обвинуваченого погодився з призначеним ОСОБА_6 судом першої інстанції додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, урахувавши обставини, які були встановлені судом першої інстанції.
Також суд апеляційної інстанції зауважив, що позиція прокурора та потерпілого, які просили ОСОБА_6 суворо не карати, не є визначальною при вирішенні питання про призначення додаткового покарання.
Відтак суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав призначене ОСОБА_6 додаткове покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи про незастосування Закону України «Про амністію у 2016 році» 
            Засуджений у касаційній скарзі вказує на безпідставне незастосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».
            На обґрунтування своїх доводів засуджений посилається на те, що він є суб`єктом указаного закону, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась 10 січня 2020 року - після набрання чинності ЗУ «Про амністію», він мав дитину 2009 року народження, а також нормативний акт не втратив чинності до цього часу.
Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За приписами ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» його дія поширюється на осіб, які вчинили кримінальні правопорушення до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 07 вересня 2017 року.
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_6 щодо застосування до нього вказаного закону та обґрунтовано визнав їх безпідставними, зазначивши про те, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим вже після набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» - 10 січня 2020 року і застосування цього закону суперечитиме принципам дії закону України про кримінальну відповідальність у часі. 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками апеляційного суду та зауважує, що посилання засудженого на судову практику Верховного Суду в даному випадку не є релевантним. Окрім того, як убачається із судових рішень, на які посилається засуджений на відстоювання своєї позиції щодо застосування Закону України «Про амністію у 2016 році», кримінальні правопорушення були вчинені до набрання чинності зазначеним законом, тобто до 07 вересня 2017 року.
Доводи про безпідставне невиправлення описки
            ОСОБА_6 в касаційній скарзі покликається на те, що суд апеляційної інстанції формально підійшов до розгляду його апеляційної скарги, без вивчення матеріалів кримінального провадження, через що допустив помилку в зазначенні місця його проживання.
Засуджений подав заяву про виправлення описки в ухвалі апеляційного суду, оскільки, на його думку, саме через цю описку було накладено арешт.
Суд апеляційної інстанції розглянув заяву ОСОБА_6 та не знайшов підстав для виправлення описки, вказавши на те, що у вступній частині ухвали Київського апеляційного суду від 11 квітня 2020 року зазначена та адреса місця проживання обвинуваченого ( АДРЕСА_3 ), яка була вказана у вироку суду першої інстанції. Натомість законних підстав для зазначення в ухвалі іншої адреси у суду не було. 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх достатньо обґрунтованими та вмотивованими.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних рішень суду апеляційної інстанції, засудженим у касаційній скарзі не наведено, тому підстави для її задоволення відсутні.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвали Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року та 06 червня 2023 року стосовно нього - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3