ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 січня 2024 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 713/1433/23
Провадження №22-ц/822/23/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,         
секретар – Собчук І.Ю.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
       третя особа - Вижницька міська рада         
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2023 року, головуючий у І-й інстанції – Кириляк А.Ю., 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у травні 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Вижницька міська рада, про визнання права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 24 жовтня 1981 року її покійний батько ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №73 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок загальною житловою площею 42 кв.м, який знаходиться в с.Іспас Вижницького району Чернівецької області на земельній ділянці колгоспу ім. Шевченка. Вказаний договір посвідчено ОСОБА_5 , секретарем виконавчого комітету Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №73 від 24.10.1981 у виконкомі Іспаської сільської ради народних депутатів за №1441 кн.21 стор.13.
Зазначала, що на час купівлі і після вона проживала разом з батьками в їх будинку в АДРЕСА_1 (теперішня адреса), особовий рахунок № НОМЕР_1 в погосподарській книзі №15 за 1986-1990 рр та особовий рахунок № НОМЕР_2 в погосподарській книзі №24 за 1991-1995 pp, що підтверджується записами в цих погосподарських книгах. Згідно із записами головою цього господарства значився її батько ОСОБА_3 , будинок зазначений як житловий будинок 1950-х років побудови, загальною площею 77 кв.м.
На момент купівлі будинку їй було 17 років і вказаний будинок батьком куплявся для неї для того, щоб в подальшому вона була забезпечена окремим житлом.
Згодом для перебудови купленого житлового будинку її батько у виконкомі Вижницької районної ради народних депутатів отримав паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті, зареєстрований за №34 від 18 липня 1983 року.
Відповідно до цього рішення виконком Вижницької районної ради народних депутатів, розглянувши рішення виконкому Берегометської селищної ради народних депутатів №8/73 від 15.07.1983 про клопотання на надання ОСОБА_3 дозволу на перебудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд в с. Іспас, надав дозвіл батькові ОСОБА_3 на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 40.5 кв.м господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41.4 кв.м в с. Іспас на земельній ділянці площею 0,08 га, виділеній рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка від 26.04.1983 року.
Згідно з рішенням виконкому Іспаської сільської ради народних депутатів №25 28 грудня 1994 року на вказане господарство було відкрито окремий погосподарський номер - №1752.
На підставі цього рішення виконкому вона вибула з господарства своїх батьків, особовий рахунок № НОМЕР_2 , на цей господарський номер № НОМЕР_3 , про що свідчать записи в погосподарських книгах.
В подальшому в погосподарських книгах вказаний будинок був записаний 1984 року побудови загальною площею 42 кв.м із земельною ділянкою 0,08 га, в т.ч. під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,08 га. Її зазначено головою господарства в цих погосподарських книгах. Однак вона продовжувала проживати разом зі своїми батьками в будинку по АДРЕСА_1 .
Вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер і після його смерті нею був успадкований житловий будинок по АДРЕСА_1 , про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 жовтня 2007 року, посвідчене ОСОБА_6 , в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №1605.
Після смерті батька вона продовжувала проживати в цьому господарстві зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає одна і по сьогоднішній день.
Також зазначала про те, що орієнтовно у 2001 році її рідний брат, нині покійний ОСОБА_8 , фактично припинивши шлюбні відносини зі своєю дружиною ОСОБА_9 , з власної ініціативи виселився з будинку по АДРЕСА_2 , в якому він значився головою господарства та проживав зі своєю сім`єю - дружиною та трьома дітьми (синами ОСОБА_10 , 1978 р.н., ОСОБА_11 , 1980 р.н. та дочкою ОСОБА_10 , 1991 р.н.), та почав проживати з відповідачкою.
Оскільки брат та відповідачка ОСОБА_2 іншого свого житла не мали і відповідачка ОСОБА_2 до спільного проживання з її братом ОСОБА_12 проживала в с. Банилів Вижницького району, вони оселилися в одному з кабінетів адміністративного приміщення асфальтного заводу в с.Іспас, де не було належних умов для проживання.
Враховуючи вказані обставини, її батько дозволив їм проживати в належному їй спірному будинку, в якому вона значилася головою господарства, але фактично не проживала в ньому. Тобто щодо їх проживання у вказаному будинку склалися відносини найму житла.
Зазначала, що у 2018 році відповідачка та її брат уклали шлюб та відповідачка взяла прізвище ОСОБА_13 . Вони проживали в цьому будинку разом однією сім`єю до смерті брата, а після його смерті і по сьогоднішній день відповідачка ОСОБА_2 проживає в будинку одна.
Після смерті брата вона неодноразово зверталася до відповідачки ОСОБА_2 з вимогами про звільнення належного їй будинку, на що вона відповідала категоричною відмовою, мотивуючи це тим, що вказаний будинок належить їй. Через вказані обставини у неї з відповідачкою виникали неодноразові конфлікти.
З виготовленої на її замовлення інвентарної справи на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 станом на 12 березня 2020 вказане будииковолодінпя складається з житлового будинку літ. А загальною площею 74,6 кв.м житловою – 32,6 кв.м, гаражу літ. Б, убиральні літ. В.
В подальшому так само без її відома відповідач звернулася до виконавчого комітету Вижницької міської ради із заявою від 29 вересня 2021 року про присвоєння юридичної адреси на житловий будинок, який розташований в с. Іспас Вижницького району, де вона проживає без реєстрації.
Рішенням виконкому №129 від 05 жовтня 2020 присвоєно юридичну адресу Стрітенська, 15-А на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Іспас Вижницького району, власником якого є ОСОБА_2 ..
Посилалася на те, що з погосподарської книги №34 за 2016-2020 роки вбачається, що у 2020 відповідачці ОСОБА_2 був відкритий окремий номер об`єкту погосподарського обліку №1632 на житловий будинок по АДРЕСА_4 . Згідно з записами в погосподарській книзі загальна площа цього будинку зазначена 74,6 кв.м, житлова площа - 32,6 кв.м. Рік побудови будинку не зазначений.
В графі 11 погосподарської книги міститься запис про те, що присвоєно юридичну адресу на житловий будинок АДРЕСА_4 згідно з рішенням виконкому №129 від 05 жовтня 2020 року.
Разом з цим, згідно із записами в цій же погосподарській книзі відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою - АДРЕСА_2 , тобто за адресою, за якою раніше проживав її брат ОСОБА_8 зі своєю колишньою сім`єю та значився головою цього господарства.
Як вбачається із записів погосподарської книги №17 на 2016-2020 роки по особовому рахунку № НОМЕР_4 за адресою І-ший АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 була знята з попереднього місця реєстрації в с. Банилів та зареєстрована 28 жовтня 2019 року в цьому господарстві в с. Іспас Вижницького району, тобто разом з її братом ОСОБА_8 , його колишньою дружиною ОСОБА_9 та їх дітьми, хоча разом вони ніколи не проживали.
Надання відповідачкою недостовірних даних БТІ під час замовленої технічної інвентаризації та виготовленні інвентарної справи на спірний будинок щодо року його побудови, самовільне зазначення себе власником будинку по технічній інвентаризації та при зверненні до виконкому щодо присвоєння поштової адреси будинку не створює підстави набуття нею права власності на будинковолодіння.
Також не є підставою для набуття права власності відповідачкою на спірне будинковолодіння зроблений в 2020 році запис її головою господарства погосподарській книзі №34 на 2016-2020 роки та відкриття на неї окремого номеру погосподарського обліку на дане будинковолодіння на підставі рішення виконкому про присвоєння цьому будинковолодінню окремої поштової адреси, оскільки вказане рішення не є правоустановчим документом.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 74,6 кв.м, житловою – 32,6 кв.м з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: гараж літ.Б, убиральня літ. І, що знаходиться по АДРЕСА_3 .
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено той факт, що спірний будинок вона набула на законних підставах, з достовірністю не встановлено коли побудований будинок, оскільки різняться покази свідків з технічною документацією, в якій вказано, шо будинок по АДРЕСА_4 збудований у 2004 році. 
Крім того, відповідно до рішення виконкому Вижницької районної ради народних депутатів за №8/73 від 15 липня 1983 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати житловою площею 40,5 кв.м господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41,4 кв.м в с. Іспас, однак згідно з технічним паспортом на житловий будинок в АДРЕСА_3 розмір житлового будинку становить 128,30 кв.м.
На зазначене рішення суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що рішення суду є незаконним, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи; при його ухваленні порушені норми матеріального та процесуального права. 
Судом першої інстанції не надано оцінки підставам вселення та проживання відповідачки ОСОБА_2 в спірному будинковолодінні та підставам відкриття нею окремого номеру об`єкта погосподарського обліку на це будинковолодіння.
Згідно із записами в погосподарських книгах с.Іспас на 1985-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2006- 2010 роки адресою як будинковолодіння, в якому головою господарства значиться батько позивачки ОСОБА_3 , так і будинковолодіння, в якому головою господарства значиться позивачка ОСОБА_1 , вказана одна й та сама адреса - АДРЕСА_5 , хоча за змістом цих записів предметом погосподарського обліку є два різні будинковолодіння.
Як вбачається із записів в погосподарських книгах за 1991-1995 роки №44 особовий рахунок № НОМЕР_3 , за 1996-2000 роки №19 особовий рахунок № НОМЕР_5 , за 2001- 2005 роки №20 особовий рахунок № НОМЕР_6 , за 2006-2010 роки №17 особовий рахунок № НОМЕР_7 , де головою господарства значиться позивачка ОСОБА_1 , обліковується житловий будинок 1984 року побудови загальною площею 42 кв.м із земельною ділянкою 0,22 га, в т.ч. під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,08 га. 
Також не надано оцінку тому, що згідно із записами в погосподарській книзі с.Іспас на 2016-2020 роки №28 на позивачку ОСОБА_1 відкрито два погосподарських номера: №1386 та №1400.
Згідно з рішенням виконкому Іспаської сільради №25 від 28.12.1994 за її заявою на збудований будинок було відкрито окремий погосподарський номер - №1752, на підставі чого вона вибула з господарства батьків, особовий рахунок № НОМЕР_2 , на цей господарський номер, де значилася головою господарства. 
Судом першої інстанції не надано оцінки тому, що надання відповідачкою недостовірних даних БТІ під час замовлення технічної інвентаризації та виготовленні інвентарної справи на спірний будинок щодо року його побудови, самовільне зазначення себе власником будинку при технічній інвентаризації та при зверненні до виконкому щодо присвоєння поштової адреси будинку, не створює підстави набуття нею права власності на це будинковолодіння, а рішення виконкому про присвоєння цьому будинковолодінню окремої поштової адреси не є правоустановчим документом та підставою для запису її головою господарства в даних погосподарського обліку. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 24 жовтня 1981 року за договором купівлі-продажу №73 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться в с.Іспас Вижницького району Чернівецької області, загальною житловою площею 42 кв.м, що розташований на земельній ділянці колгоспу ім. Шевченка. Вказаний договір посвідчено ОСОБА_5 , секретарем виконавчого комітету Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, зареєстровано в реєстрі за №73 від 24.10.1981 у виконкомі Іспаської сільської ради народних депутатів за №1441 кн.21 стор.13.
Також встановлено, що для перебудови купленого житлового будинку батько позивача отримав у виконкомі Вижницької районної ради народних депутатів паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті, зареєстрований за №34 від 18.07.1983 року.
Відповідно до цього рішення виконком Вижницької районної ради народних депутатів, розглянувши рішення виконкому Берегометської селищної ради народних депутатів №8/73 від 15 липня 1983 року про клопотання щодо надання ОСОБА_3 дозволу на перебудову індивідуального житлового будинку та господарських споруд в с. Іспас, надав дозвіл її батькові ОСОБА_3 на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати, житловою площею 40,5 кв.м і господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41,4 кв.м в с. Іспас на земельній ділянці площею 0,08 га, виділеній рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Шевченка від 26 квітня 1983 року.
Згідно з рішенням виконкому Іспаської сільської ради народних депутатів №25 в 28 грудня 1994 року на вказане господарство було відкрито окремий погосподарський номер - 1752.
На підставі цього рішення виконкому позивач вибула з господарства своїх батьків, особовий рахунок № НОМЕР_2 . 
Згідно з погосподарськими книгами станом на 2001 по 2005 роки та 2006-2010 року позивач ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 і після його смерті нею був успадкований житловий будинок по АДРЕСА_1 , про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 жовтня 2007 року, посвідчене ОСОБА_6 , в.о. державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №1605.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, позивач отримала у спадок житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Відповідно до виписки з погосподарської книги за 2016 року по 2020 року головою двору по АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з 2001 року та до жовтня 2018 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , а 19 жовтня 2018 року у виконкомі Банилівської сільської ради вони зареєстрували шлюб, актовий запис №15.
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З довідки за №3-264 від 26 квітня 2021 року вбачається, що згідно з поданою заявою ОСОБА_2 , яка розглянута на засіданні виконавчого комітету Вижницької міської ради 05 жовтня 2020 року, було присвоєно юридичну адресу на житловий будинок по АДРЕСА_4 , в якому вона проживає без реєстрації.
Технічний паспорт на житловий будинок в АДРЕСА_3 виписаний на ОСОБА_2 .. Рік побудови - 2004 рік.
Згідно з довідкою Вижницької міської ради за №02-14/2068 від 04 листопада 2020 року комісією обстежено та встановлено, що житловий будинок, придбаний за договором купівлі-продажу №73 від 24 жовтня 1981 року, відсутній. Зі слів громадянки ОСОБА_1 , будинок був демонтований, а його матеріали були використані для нового будинку, збудованого по сусідству.
В робочих проектах на електропостачання та газопостачання житлового будинку в АДРЕСА_3 , замовником був чоловік відповідачки - ОСОБА_8 .
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, відповідно до положення статті 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною третьою статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 640/21456/18 (провадження № 61-18157св19).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення будівель та внесення записів про право власності громадян на будинки до погосподарських книг місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) з 1979 року.
На виконання вказаної постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» сільські, селищні, районні Ради народних депутатів ухвалювали рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
Відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1212-VII «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено частиною третьою, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.
Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 752/14334/19 (провадження № 61-5090св21) зроблено висновок, що «право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц і від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 149/2547/19-ц (провадження № 61-14132 св 21) зазначено, що «будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20».
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій
Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
Так, в матеріалах справи відсутні інвентаризаційні документи на спірне будинковолодіння на ім`я позивача та своє право власності на спірний будинок у виконавчому комітеті Іспаської сільської ради вона не реєструвала.
На підставі поданих та належним чином оцінених доказів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність набуття позивачем на законних підставах спірного будинку, відсутність належних доказів, які вказують на те, коли і ким здійснювалося будівництво спірного будинковолодіння. 
Рішенням виконкому Вижницької районної ради народних депутатів за №8/73 від 15 липня 1983 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 3 кімнати житловою площею 40,5 кв.м та господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 41,4 кв.м в с. Іспас, однак згідно з технічним паспортом на житловий будинок в АДРЕСА_3 розмір буниковолодіння - 128,30 кв.м, з яких: під основною забудовою - 93,5 кв.м (з яких загальна площа 74,60 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 32,60 кв.м), під господарськими будівлями і спорудами - 34,80 кв.м. 
Отже, вищезазначені обставини свідчать про відмінність між будинком, на який видано дозвіл 15 липня 1983 року, та будинком, на який відповідачем ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилалася як на підставу для визнання за нею права власності на житловий будинок літ. А загальною площею 74,6 кв.м, житловою – 32,6 кв.м з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_3 .
Вищенаведеним спростовуються твердження апелянта про наявність в матеріалах справи безспірних доказів, які свідчать, що спірне будинковолодіння було збудоване у 1986-1987 роках і що будував його для позивачки її батько.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінку підставам вселення та проживання відповідачки ОСОБА_2 у спірному будинковолодінні, є безпідставними, оскільки з`ясування цих обставин не відносяться до предмета доказування при вирішенні спору у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
З урахуванням наведеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 17 січня 2024 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                 
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

                                       І.Б. Перепелюк