ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2024 року
м. Київ
справа № 671/1832/20
провадження № 61-232св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета  спору, - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергійчук Юрій Вікторович, на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 серпня 2022 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у складі колегії суддів Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс») про визнання договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» повідомило позивача, що він має заборгованість у розмірі 9 577,47 грн за кредитним договором від 10 жовтня 2020 року № 10002427506.
Позивач вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» систематично здійснює психологічний тиск на нього, вимагає погасити заборгованість, однак позивач вказаний вище кредитний договір із відповідачем не укладав, не підписував, що свідчить про відсутнє волевиявлення позивача на його укладення. Інших осіб на укладення спірного договору позивач не уповноважував.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 10 жовтня 2020 року № 10002427506, укладений між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс».
Під час розгляду справи суд першої інстанції залучив до участі у справі третю особу на стороні відповідача ОСОБА_2 .
У відзиві на позов відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви повністю та вказав, що 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 з метою отримання кредиту здійснив реєстрацію на вебсайті товариства та надав такі відомості: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт НОМЕР_1 , виданий 30 серпня 2011 року; РНОКПП НОМЕР_2 ; телефон НОМЕР_3 ; e?mail ІНФОРМАЦІЯ_2 ; номер маски карти НОМЕР_4 , на який було здійснено перерахунок грошових коштів (кредиту) відповідно до укладеного договору. Відповідач додав інформаційну довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі Онлайн» (далі - ТОВ «Платежі Онлайн») про успішно здійснену транзакцію «виплата кредиту» на номер карти НОМЕР_4 , яку вказав позивач при реєстрації на сайті. 
Окрім цього вказав, що 10 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» було укладено договір № 10002427506 про надання фінансового кредиту із додатком № 1 на суму кредиту 5 900 грн, строком на 7 календарних днів з виплатою 1,71 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом.
Відповідач також зазначив, що вказаний договір укладено в електронній формі з проставленням позивачем електронного підпису. Позивач, здійснивши акцептування оферти, підтвердив, що впевнений у тому, що всі умови йому зрозумілі та він чітко усвідомлює, які платежі, у якій сумі, у який термін та у якій валюті необхідно буде сплачувати. Шляхом підписання заяви, він засвідчив, що у належній та доступній формі був проінформований про всі умови і зобов`язується неухильно їх дотримуватись.
Відповідач вказав, що станом на дату подання відзиву загальна заборгованість позивача за договором про надання фінансового кредиту від 10 жовтня 2020 року № 10002427506 становить 21 569,22 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Волочиський районний суд Хмельницької області рішенням від 25 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, в задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що оспорюваний правочин укладений у електронному вигляді, підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг би бути укладений.
Встановивши, що кредитні кошти за спірним договором ОСОБА_1 не перераховувались, а отримані ОСОБА_2 , суди вказали, що перерахунок коштів третій особі не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. Ця обставина пов`язана з виконанням такого договору.
У постанові апеляційного суду вказано, що ідентифікація позичальника як споживача фінансових послуг на вебсайті товариства проведена відповідно до закону, оскільки ОСОБА_1 передав ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» персональні дані паспорта, ідентифікаційного номера, дані банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номер телефону, адресу електронної пошти.
Апеляційний суд вважав, що належність номера телефону, за яким була здійснена авторизація та підписання кредитного договору, саме ОСОБА_1 підтверджується Кредитним звітом фізичної особи, наданим відповідачем.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергійчук Ю. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах та те, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункти  3  та 4  частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, а саме, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Посилається також на те, що застосовані апеляційним судом висновки Верховного Суду є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки зроблені за відмінних фактичних обставин.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 22 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував матеріали цивільної справи із Волочиського районного суду Хмельницької області.
У серпні  2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 08 листопада 2023 року призначив справу до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» має статус фінансової установи, внесене до державного реєстру фінансових установ та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, виданої відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16 травня 2017 року № 1680.
Відповідно до договору від 10 жовтня 2020 року № 10002427506 про надання фінансового кредиту ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» зобов`язалось надати ОСОБА_1 грошові кошти на суму 5 900 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених цим договором (а. с. 40-44).
Згідно з пунктом 9.2 договору його укладено за допомогою інформаційно?телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується позичальнику через вебсайт https://cashberry.com.ua. 
Відповідно до інформаційної довідки від 04 лютого 2021 року № 21/02  ТОВ «Платежі Онлайн» як оператор послуг платіжної інфраструктури на вебсайті https://cashberry.com.ua через платіжний сервіс «Platon» провело транзакцію з виплати кредиту (5 900 грн) о 14 год 39 хв 10 жовтня 2020 року, на банківську карту №  НОМЕР_4 , банк-емітент OSCHAD BANK, номер транзакції 30232?99514-31407, код авторизації 278312 (а. с. 45).
За інформацією Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») банківська платіжна картка №  НОМЕР_5 відкрита на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , мобільний номер телефону: НОМЕР_6 (а. с.75).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину                                   є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою                                  статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані                                   в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається                                       в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані -  це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що договір з відповідачем не укладав, інших осіб на укладення спірного договору не уповноважував, тому спірний договір укладено за відсутності волевиявлення позивача.
За встановленими у цій справі обставинами оспорюваний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті відповідача подано заявку на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого відповідачем надіслано особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону або електронна пошта) одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що договір про надання кредиту, укладений 10 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» в електронній формі, містить електронні підписи сторін, тому має силу договору, який укладений у письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію».
Суди першої та апеляційної інстанцій також вказали, що ідентифікація ОСОБА_1 на вебсайті https://cashberry.com.ua здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих даних позивача, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти.
Апеляційний суд, оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо неналежності йому номера телефону, вказаного у заяві на отримання кредиту та спірному договорі від 10 жовтня 2020 року, виходив із того, що наданий відповідачем кредитний звіт щодо ОСОБА_1 містить інформацію про використання позивачем цього номера телефону в 2015 році, а також в 2019 та 2020 роках.
Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виснував, що отримання кредитних коштів не позивачем, а перерахування їх відповідачем на банківську карту ОСОБА_2 не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. Ця обставина пов`язана з виконанням договору.
Оцінивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що без входу ОСОБА_1 на вебсайт ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та здійснення ним всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та відповідачем не був би укладений.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин, застосував необхідні норми права, які регулюють порядок укладення правочину в електронній формі, підстави визнання таких правочинів недійсними, а також порядок ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, зокрема статті 203, 207, 215, 626, 639 1054 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», Закон України «Про інформацію», Закон України «Про захист персональних даних», Закон України «Про електронні довірчі послуги».
У справі, яка переглядається, касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положеннями пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Так, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
За змістом пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України наведені положення спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовані неправильно) із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. 
Крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Заявник у касаційній скарзі посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 203 ЦК України, а саме, що для чинності правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, заявник фактично посилається не на відсутність висновку щодо застосування частини третьої статті 203 ЦК України, а на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаної норми права, вказуючи, що жодними доказами не було доведено належність номера телефону, зазначеного у договорі фінансового кредиту від 10 жовтня 2020 року, саме позивачу, а також те, що власником банківської картки, на яку здійснено переказ коштів за цим договором, є не ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення спірного правочину.
Колегія суддів вважає наведені доводи касаційної скарги необґрунтованими, враховуючи таке. 
Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 та від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.
У постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 розглядався спір про визнання недійсним кредитного договору, укладеного в електронній формі між ОСОБА_1 та ТОВ «КУ «Кредит Комерц». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що доводи позивача про те, що вона кредитний договір не підписувала, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому вимоги про визнання цього договору недійсним є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Перевіривши доводи касаційної скарги щодо правильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій вимоги статей 203, 207, 208, 215 ЦК України, статті 12 закону України «Про електронну комерцію», врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з тих підстав, що відповідач надав належні та допустимі докази укладення між сторонами кредитного договору та отримання позивачем кредитних коштів. Доказів протилежного позивачем не надано. 
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19  розглядався спір про визнання недійсним кредитного договору, укладеного в електронній формі між ОСОБА_1 та ТОВ «СС Лоун». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанцій виходив із того, що оспорюваний кредитний договір не є таким, що укладений у письмовій формі, не підписаний позивачем у порядку, встановленому Законом України «Про електронну комерцію», є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України), а визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитний договір підписаний позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Крім того, у матеріалах справи наявні докази надання ОСОБА_1 кредитних коштів. При цьому відсутні підстави для визнання пунктів 4.6, 5.4 кредитного договору несправедливими згідно з пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та, відповідно, недійсними, оскільки нарахована пеня не перевищує п`ятдесяти відсотків від суми кредиту. У касаційній скарзі позивач посилався, зокрема, на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у правовідносинах щодо укладання електронних правочинів, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього. Залишаючи касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, Верховний Суд вказав, що ТОВ «СС ЛОУН» надало належні та допустимі докази укладання між сторонами кредитного договору та отримання позивачем кредитних коштів.
Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Отже, у справі, яка переглядається, а також у справах, висновки Верховного Суду в яких застосовані апеляційним судом під час розгляду справи, предметом спору є визнання недійсним кредитного договору, укладеного фізичною особою з фінансовою установою в електронній формі. Як на підставу його неукладення позивачі посилались на відсутність їх волевиявлення щодо вказаного правочину, зокрема, у зв`язку з його непідписанням електронним підписом.
Нетотожність фактичних обставин у справі, яка переглядається, та у справах № 404/502/18 та № 732/670/19, а саме, що кредитні кошти були зараховані на банківську карту, яка вказана у спірному договорі позичальником, проте її власником є інша особа, відмінна від позичальника, не свідчить про неподібність наведених правовідносин, оскільки процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.
Так, якщо у різних справах вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то можливість звернення з касаційною скаргою з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України), була б украй обмеженою та не відповідала б ролі Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Таким чином, суд апеляційної інстанції у цій справі прийняв оскаржувану постанову відповідно до вказаних вище висновків Верховного Суду, а саме щодо застосування у подібних правовідносинах норм статей 203, 207, 208, 215 ЦК України, статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Інша частина доводів касаційної скарги, які охоплюються посиланням на порушення норм процесуального права, а саме, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України), є безпідставними,  оскільки заявник не навів жодного обґрунтування на вказану підставу касаційного оскарження.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи місцевий суд залучив до участі у справі третю особу на стороні відповідача ОСОБА_2 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди позивача з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України. 
Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на встановлені судами обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергійчук Юрій Вікторович, залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                          І. М. Фаловська
Судді                                                                                    В. М. Ігнатенко
                                                                                             С. О. Карпенко
                                                                                             А. С. Олійник
                                                                                         В. В. Сердюк