КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
апеляційне провадження №22-ц/824/5921/2024
справа №363/2016/23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня  2024 року                                                                                                 м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача       Поліщук Н.В.
суддів                         Мережко М.В., Соколової В.В.
 
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Вишгородтепломережі» Вишгородської міської ради на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лукач О.П.,
у справі за позовом Комунального підприємства «Вишгородтепломережі» Вишгородської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за опалення, -
 
встановив:
 
У квітні 2023 року КП "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за опалення.
Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі проживають та є власниками квартири АДРЕСА_1 та користуються комунальною послугою з постачання теплової енергії, яка надається позивачем як на будинок і відповідно на квартиру, що підтверджується актами обстеження теплового вузла обліку, звітами за споживання теплової енергії житлового будинку та роздруківкою нарахувань теплопостачання по будинку в цілому.
Починаючи з листопада 2021 року між відповідачами та позивачем склалися договірні відносини на основі публічного договору приєднання.
Вказує, що у відповідності до Актів обстеження теплового вузла обліку та звітів за споживання теплової енергії житлового будинку по будинку за період з квітня 2013 року по лютий 2023 року позивач забезпечував відповідачів послугами з опалення по будинку в цілому. Проте відповідачі свої обов`язки не виконують, оплату послуг не здійснюють, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість у розмірі 78 158,32 грн.
Вказує, що протягом періоду надання послуг з постачання теплової енергії заяв та скарг від відповідачів про неякісне опалення до підприємства не надходило.
Мотивуючи наведеним, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП "Вишгородтепломережа" ВМР заборгованість за опалення за період з 23 січня 2015 року по 26 червня 2023 року у сумі 42 082,73 гривень.
Стягнути пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП "Вишгородтепломережа" ВМР судовий збір.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 серпня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради заборгованість за опалення за період з березня 2017 року по червень 2023 року у розмірі 26294,98 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 838,54 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 838,54 гривень.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, КП "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального права.
Вказує, що 18 квітня 2023 року позивач звернувся до суду. 26 червня 2023 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку із частковою оплатою відповідачами заборгованості.
Стверджує, що відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Уважає, що відповідачі своїми діями, а саме здійсненням 08 травня 2023 року оплати у розмірі 2 000,00 гривень, 22 травня 2023 року оплати у розмірі 28 000,00 гривень та 18 червня 2023 року оплати у розмірі 2 000,00 гривень підтвердили та визнали борг перед позивачем, у зв`язку з чим відбулось переривання перебігу строку позовної давності, відтак стягненню підлягала сума заборгованості станом на 26 червня 2023 року у розмірі 42 082,73 гривень.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №663/2070/15-ц від 23 травня 2018 року, №916/4644/15 від 31 серпня 2023 року, №205/2480/19 від 21 вересня 2022 року.
Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Вишгородського районного суду Київської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 15 787,75 гривень скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині. Стягнути судові витрати.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовивши у задоволенні вимог про стягнення боргу за період з січня 2015 року по лютий 2017 року у розмірі 15 787,75 грн, суд першої інстанції вказав, що позивачем пропущено позовну давність.
Колегія суддів погоджується з  висновком суду першої інстанції та зазначає про таке.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 15 787,75 гривень, відтак в іншій частині оскаржуване рішення колегію суддів не переглядається.
Згідно рішення Вишгородської міської ради від 06 серпня 2021 року № 10/1 змінено назву з «Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» на «Комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради, скорочену назву з «ВРКП «Вишгородтепломережа» на «КП «Вишгородтепломережа» ВМР» (а.с. 62 (зворот) - 63).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності н нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 4-5).
Фактом приєднання відповідачів до умов індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії є автоматичне підписання заяви-приєднання та фактичне отримання теплопостачання на будинок в цілому.
Відтак відповідачі є споживачами комунальних послуг, які надаються КП «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно даних довідки, складеної начальником відділу збуту КП`Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради, станом на 01 березня 2023 року розмір заборгованості становить 78 158,32 гривень, починаючи з квітня 2013 року (а.с. 6-7).
Споживання відповідачами наданих позивачем комунальних послуг підтверджується щомісячно складеними Актами обстеження теплового вузла обліку та звітів за споживання теплової енергії житлового будинку по будинку за період з січня 2015 року по лютий 2023 року (а.с.27-53 зворот).
Згідно даних фіскального чеку ОСОБА_1 на рахунок позивача 17 червня 2023 року сплачено 2000,00 гривень (а.с. 108).
Згідно даних фіскального чеку 22 травня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рахунок позивача сплачено 28 000,00 гривень. У графі призначення платежу зазначено "недоговірні платежі" (а.с. 109).
Згідно даних довідки, доданої до заяви позивача про зменшення позовних вимог, станом на 26 червня 2023 року розмір заборгованості відповідачів становить 42 082,73 гривень (а.с.122-123).
Відповідно до статті 67 ЖК України власник зобов`язаний оплачувати комунальні послуги і несе відповідальність за зобов`язання, що випливають із права користування житлом.
Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року, встановлено, що власники та наймачі квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно частинам 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.
Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року ( з урахуванням постанов Кабінету міністраів України №392 від 20 травня 2020 року, №500 від 17 червня 2020 року, №641 від 22 липня 2020 року, №760 від 26 серпня 2020 року, №956 від 13 жовтня 2020 року, №1236 від 09 грудня 2020 року, №104 від 17 лютого 2021 року, №405 від 21 квітня 2021 року, №611 від 16 червня 2021 року, №855 від 11 серпня 2021 року, №981 від 22 вересня 2021 року, №1336 від 15 грудня 2021 року, №229 від 23 лютого 2022 року, №630 від 27 травня 2022 року, №928 від 19 серпня 2022 року, №1423 від 23 грудня 2022 року, №383 від 25 квітня 2023 року).
Відтак, суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що за період з січня 2015 року по лютий 2017 року  позивачем пропущено позовну давність.
Доводи апеляційної скарги про те, що часткова сплата відповідачами заборгованості після пред`явлення позову свідчить про визнання зобов`язань, відтак є підставою для переривання позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки аналіз статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Разом з цим, відповідачкою сплачено частину боргу після пред`явлення позову до суду, що не свідчить про визнання відповідачкою боргу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах  Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів  Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі №686/23170/19 ( провадження №61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».
Доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав.
Посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №663/2070/15-ц від 23 травня 2018 року, №916/4644/15 від 31 серпня 2023 року, №205/2480/19 від 21 вересня 2022 року колегія суддів відхиляє, оскільки установлені обставини цієї справи не є релеватними обставинам справи, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі.
За установлених обставин, колегія суддів уважає, що суду першої інстанції зробив правильний висновок в тій частині, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з січня 2015 року по лютий 2017 року у розмірі 15 787,75 грн пред`явлено поза межами позовної давності, відповідно правильно відмовив у їх задоволенні.
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, кодегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вишгородтепломережі» Вишгородської міської ради  залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         М.В. Мережко

В.В. Соколова