КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
Справа № 367/5455/22                                     Головуючий у 1 інстанції: Горбачової Ю.В.
Провадження №22-ц/824/838/2024                Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
12 березня 2024 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                      Олійника В.І., Сушко Л.П.
при секретарі                                                     Дуб С.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінський міський суд Київської області від 19 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, про розірвання шлюбу,-
ВСТАНОВИЛА:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
Просив суд розірвати шлюб, укладений між громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 , зареєстрований Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 498, визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 29 жовтня 2016 року, який зареєстровано Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 498.
Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про народження дитини № 4696 , складений 15 листопада 2017 року, свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 .)
Позивач зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалось через розходження поглядів на шлюбні відносини, сімейні цінності та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, між ними відсутнє взаєморозуміння, подальше спільне життя неможливе і формальне збереження шлюбу буде порушувати його права та законні інтереси, а також суперечитиме інтересам дитини, примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Майнові спори між подружжям відсутні.
До матеріалів позовної заяви додана заява про визнання відповідачем позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області  від 17 липня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Розірвано шлюб, зареєстрований 29 жовтня 2016 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 498, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В іншій частині позову відмовлено.
 
Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що так як відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу, зважаючи на те, що судом встановлено, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, а збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, то шлюб підлягає розірванню.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо встановлення місця проживання дитини з батьком суд зазначив, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини і за їх спільною домовленістю дитина мешкає з бабусею, матір`ю позивача на Закарпатті, оскільки позивач проходить службу у ЗСУ та лікувався, внаслідок чого фізично не міг перебувати з дитиною.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 16 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області  від 17 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини потребує вирішення лише у випадку відсутності домовленості між батьками щодо такого питання.
Зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок органу опіки й піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 та не надано належної цьому оцінки.
Посилався на те що судом першої інстанції не було враховано постанову Верховного Суду від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 в якій роз тлумачено ст. 161 СК України. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволених позовних вимогах та ухвалити нове про їх задоволення.  
Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила.  
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що з 29 жовтня 2016 року було сторони  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 29 жовтня 2016 року, виданого Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 498.
Від даного шлюбу у сторін народилась дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15 листопада 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 4696.
Колегія суддів переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, тому питання розірвання шлюбу не досліджує.
Апелянт зазначає, що згідно з висновком органу опіки та піклування  рекомендовано визначити місця проживання дитини з батьком.  
Відповідач надала до суду заяву про визнання позову повністю.
 
Позиція суду апеляційної інстанції 
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Так, відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини перша статті 24 СК України).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно із статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу, зважаючи на те, що судом встановлено, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу.
Колегія суддів звертає увагу, що в рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Так відповідно до частини другої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Позивач зазначив, що спільна дитина подружжя проживає разом з батьком (позивачем), але під час розгляду справи встановлено, що фактично дитина проживає з його матір`ю (бабусею). 
Позивачем було надано висновок органу опіки та піклування, проте до висновку не додано акт обстеження місця проживання позивача, умов проживання дитини, заробіток позивача, характеристика з місця роботи чи служби та інші документи які б могли надати певну характеристику позивачу. 
Позивач в судовому засіданні стверджував, що дитина проживає разом з ним, проте на підтвердження вказаного не надано жодних доказів. 
Зі слів позивача він є військовослужбовцем, однак даних щодо перебування на службі і про те на якій саме службі перебуває позивач та які умови проходження такої служби матеріали справи не містять, а тому колегія суддів була позбавлена можливості надати оцінку тому чи може батько в повній мірі забезпечити інтереси дитини.
В матеріалах справи міститься заява відповідача про визнання позову, проте з заяви не слідує, що мати дитини мешкає окремо від дитини та у сторін наявний спір і є необхідність у визначенні проживання дитини разом з батьком, так як відповідач не має заперечень проти визначення місця проживання дитини з батьком. 
Суд першої інстанції вірно встановив, що нормами СК України не регулюються порядок вирішення питання залишення проживання дитини з одним із батьків при відсутності між ними спору щодо місця проживання дитини, а регулюються питання визначення місця проживання дитини, у випадку відсутності домовленості між батьками щодо такого питання.
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову про визначення місця проживання, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком .
Вважає, що в суді один із батьків має довести, що він відповідально ставиться до виконання обов`язків, не має проблем зі здоров`ям, має належне фінансове становище і що може забезпечити задовільні житлові умови.
У суді також враховують сталість соціальних зв`язків дитини, її психологічний стан, місце навчання та інші обставини. Зокрема, шкідливі звички батьків, їх графіки роботи тощо.
Однак такі докази матеріали справи не містять. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю».
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України», йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та змісту практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору, а вже тільки потім - права батьків.
 
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.
Позивачем не було надано і довідки про доходи.
Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, у якій Суд зазначив, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першорядним завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Суд касаційної інстанції у цій справі (№ 753/572/20) погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову батькові у позові, пославшись на те, що суд апеляційної інстанції врахував інтереси дитини, її думку, а також безпеку дитини.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), зазначено, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не встановлено.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
                                                    ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.
 
Головуючий                                                                                   Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                              В.І. Олійник
 
                                                                                                        Л.П. Сушко