ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2024 року
м. Київ                                   
справа № 524/5260/21
провадження № 51-6258км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 , 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                                ОСОБА_6 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020170090001389, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя   АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, частинами 1, 2                         ст. 361Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області                     від 25 квітня 2022 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, частинами 1, 2 ст. 361 КК, та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 190 ККу видіпозбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1         ст. 361 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 361 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено  ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання, які стосуються цивільних позовів, відшкодування процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду  ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , маючи умисел, спрямований на несанкціоноване втручання в роботу автоматизованих систем та заволодіння чужим майном, розробив злочинний план вчинення кримінальних правопорушень. 
Так, ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаній квартирі, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом і метою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, володіючи достатнім рівнем технічних та комп`ютерних знань, за допомогою власного комп`ютерного обладнання, а саме комп`ютера                        ХЕ № 946780905010225 201811, і спеціалізованого шкідливого програмного забезпечення під назвою «xiaomichecker» та «restart», командні файли яких розміщені на згаданому комп`ютері, отримав персональні дані потерпілих, а саме номери телефонів та паролі для входу до « МіAccount », які надалі використав для входу в автоматизовану систему інтернет-банкінгу «Приват 24» (що є одним з каналів дистанційного обслуговування клієнтів банку і містить інформацію про клієнта, яка є достатньою для його ідентифікації), а саме: 23 березня 2020 року в період з 02:30 до 07:30 отримав персональні дані ОСОБА_9 .
ОСОБА_7 , повторно вчинив такі ж дії з такими ж умислом, мотивом та метою: 
15 вересня 2020 року приблизно о 17:00 щодо ОСОБА_10 ; 23 вересня 2020 року в період з 21:30 до 15:15 щодо ОСОБА_11 для входу ще й в автоматизовану систему інтернет-банкінгу «А24»; 02 жовтня 2020 року приблизно о 19:00 щодо ОСОБА_12 ; 16 листопада 2020 року в період з 13:16 до 17: 34 щодо ОСОБА_13 ; 21 листопада 2020 року в період з 13:34 до 17:34  щодо ОСОБА_14 ;26 листопада 2020 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, щодо ОСОБА_15 для входу ще й в автоматизовану систему інтернет-банкінгу «Ощад24»; 01 грудня 2020 року в період з 08:50 до 21:15 щодо  ОСОБА_16 ; 02 грудня 2020 року в період 09:00 до 13:00 щодо ОСОБА_17 ; 02 грудня 2020 року в період з 20:30 до 21:50 щодо   ОСОБА_18 ; 10 грудня 2020 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено щодо ОСОБА_19 для входу лише в автоматизовану систему інтернет-банкінгу «Райффайзен Онлайн»; 10 грудня 2020 року в період з 09:09 до 12:50 щодо ОСОБА_20 ; 12 грудня 2020 року точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, щодо ОСОБА_21 ;23 січня 2021 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, щодо ОСОБА_22 .
Далі, діючи умисно, з корисливою метою та мотивом, несанкціоновано, тобто самочинно, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутився в роботу банківської автоматизованої системи та здійснив несанкціоноване втручання в роботу автоматизованих систем, що призвело до витоку й підробки інформації, та потім виконав підробку документа на переказ, який існує в електронній формі, а саме - заявки на переказ грошових коштів, після цього використав підроблений документ на переказ для отримання доступу до банківських карт, виданих на ім`я потерпілих та, як безготівковий платіж перевів  кошти ОСОБА_9 в розмірі 58 000грн,  а такожповторно вчинив зазначені дії з такими ж умислом, мотивом і метою з коштами:  ОСОБА_10 - 3062,50 грн,  ОСОБА_11 - 25 500 грн, ОСОБА_12 -  6020 грн,  ОСОБА_13 - 3517,50 грн, ОСОБА_14 - 13 520 грн,  ОСОБА_15 - 2380 грн,                                ОСОБА_16 - 10 404,25 грн, ОСОБА_17 - 18 786 грн,  ОСОБА_18 -                             10 500 грн, ОСОБА_19 - 2000 грн,  ОСОБА_20 -  9000 грн, ОСОБА_21 - 3349 грн, ОСОБА_22 - 10 000 грн.
Продовжуючи свою злочинy діяльність, ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі                       АДРЕСА_3 , отримавши персональні дані потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , замовив послугу переадресації в операторів мобільного зв`язку з номерів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , відповідно, на підконтрольний йому абонентський номер, а також, отримавши персональні дані потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,                          ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,                                ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , замовив доступну послугу відновлення SIM-карт НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , які належать потерпілим, відповідно в оператора мобільного зв`язку «Водафон» на придбану заздалегідь пусту SIM-картку. 
Після чого, ОСОБА_7 вчинив такі дії:
1) використовуючи власний мобільний телефон (марку і модель у ході досудового розслідування встановити не вдалося) та інтернет-мережу, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та метою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, через мережу Інтернет здійснив вхід до додатку «Приват24» потерпілої ОСОБА_9 і карткових рахунків АТ                                                                   КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_15 , № НОМЕР_16 ,                                                      № НОМЕР_17 , № НОМЕР_18 , № НОМЕР_19 ,                                               № НОМЕР_20 , № НОМЕР_21 провів незаконні транзакції на суму 58 000 грн, шляхом переводу коштів на картковий рахунок № НОМЕР_22 , що емітовано АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_7 , та картковий рахунок № НОМЕР_23 , емітований АТ «Універсал Банк» на ім`я ОСОБА_23 ,                                     у результаті чого спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 58 000 грн.
Крім того, повторно зі злочинним умислом, корисливими мотивом та метою у той же спосіб здійснив вхід до додатку «Приват24» потерпілого ОСОБА_10 та з карткового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_24 провів незаконні транзакції на суму 3062,50 грн шляхом переводу на рахунок № НОМЕР_25 , емітований АТ «Універсалбанк», унаслідок чого спричинив потерпілому              ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 3062,50 грн.
2) маючи персональні дані коду доступу до віддаленого керування рахунками                                в автоматизованій системі клієнт-банків України потерпілих ОСОБА_11 ,                             ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,  ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,                         ОСОБА_22 , використовуючи власний мобільний телефон (марку і модель у ході досудового розслідування встановити не вдалося) та мережу Інтернет, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та метою, повторно шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки ОСОБА_7 через мережу Інтернет здійснив вхід до додатків, а саме:
 - «Приват24» потерпілої ОСОБА_11 та з карткових рахунків АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_26 провів незаконну транзакцію на суму 11 000 грн, шляхом переводу на електронний гаманець, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_7 , після чого здійснив вхід до клієнт-банку «А24» потерпілої ОСОБА_11 і з карткового рахунку АТ «Акцент-Банк» за № НОМЕР_27 , провів незаконну транзакцію на суму 14500 грн шляхом оплати товару в торговельно-роздрібній мережі магазину «Єдиний комп`ютерний центр» та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у результаті чого спричинив потерпілій майнову шкоду на суму 25 500 грн; 
- «Приват24» потерпілої ОСОБА_12 та з карткових рахунків АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_28 та № НОМЕР_29 провів незаконні транзакції на суму 6020 грн шляхом переводу цієї суми на абонентські номери НОМЕР_4 та НОМЕР_30 ;
 - «Приват24» потерпілої ОСОБА_13 та з карткового рахунку АТ                                          КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_31 провів незаконні транзакції на суму        3517,50 грн шляхом переводу коштів на банківську карту № НОМЕР_32 ;
- «Приват24» потерпілої    ОСОБА_14 та з карткового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_33 провів незаконні транзакції на суму 13 520 грн шляхом переводу цієї суми на банківську карту № НОМЕР_34 ;
 - «Приват24» і «Ощад24» потерпілої ОСОБА_15 та з карткового рахунку                                   АТ «Державний Ощадний Банк України» за № НОМЕР_35 провів незаконну транзакцію на суму 500 грн на банківську карту № НОМЕР_36 ,                                     з карткового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_37 провів незаконні транзакції шляхом переводу коштів на банківську карту № НОМЕР_36 на суму 1850 грн;
- «Приват24» потерпілої ОСОБА_16 та здійснив незаконні транзакції на суму 10404,25 грн на банківську карту № НОМЕР_36 ;
- «Приват24» потерпілого ОСОБА_17 та виконав незаконні транзакції на суму                          14 120,25 грн на банківську карту № НОМЕР_36 , а також здійснив перший платіж у сумі 564,72 за покупку на суму 3286 грн у сервісі «Миттєва Розстрочка»;
- «Приват24» потерпілої    ОСОБА_18 та провів незаконні транзакції з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_38 на суму 3 500 грн через платіжну систему «xBillPay» та з банківської карти № НОМЕР_39 на суму 7000 грн на банківську карту № НОМЕР_40 ;
- «Райффайзен Онлайн» потерпілого ОСОБА_19 та здійснив транзакцію шляхом переводу на абонентський номер НОМЕР_11 коштів у сумі 500 грн та на банківську карту в розмірі 1500 грн;
- «Приват24» потерпілого ОСОБА_20 провів незаконні транзакції на суму                            9000 грн на банківську карту № НОМЕР_41 ;
 - «Приват24» потерпілого ОСОБА_21 та провів незаконні транзакції на суму                  3349 грн на банківську карту № НОМЕР_41 ;
- «Приват24» потерпілого ОСОБА_22 та здійснив незаконні транзакції на суму 10 000 грн.
Полтавський апеляційний суд 26 вересня 2023 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання: за ч. 3 ст. 190 КК у видіпозбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 361 КК у видіобмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 361 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Постановив початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання. В іншій частині вирок залишив без змін.  
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала,                    а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції  в частині призначення покарання та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Аргументуючи свої вимоги, указує про можливість призначення ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК, оскільки:
1)     більшість потерпілих (13 із 14) не наполягала на призначенні покарання, пов`язаного з позбавленням волі;
2)     засуджений повністю визнав вину, а судовий розгляд був проведений відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК, що, на думку захисника, указує про активне сприяння в розслідуванні та розкритті злочинів;
3)     ОСОБА_7 визнав повністю цивільні позови потерпілих у частині відшкодування матеріальної шкоди; відшкодував шкоду потерпілим на загальну суму 148 986, 63 грн, а залишок коштів, які належить сплатити потерпілим становить лише 26 423,37 грн та 5800 грн відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_24 ;
4)     він має міцні соціальні зв`язки, оскільки на його утриманні перебуває малолітня дитина, проживає однією сім`єю із жінкою;
5)     відповідно до досудової доповіді органу пробації виправлення ОСОБА_7 можливо без позбавлення волі та останній не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб.
 
Сторона захисту також указує про обґрунтованість застосування районним судом звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, що                              в умовах передбаченого законом контролю за поведінкою ОСОБА_7 буде співрозмірним характеру вчинених діянь та їх наслідків.  
У запереченнях на касаційну скаргупредставник потерпілої ОСОБА_11   - адвокат ОСОБА_25 вважає вирок Полтавського апеляційного  суду від 26 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 обґрунтованим та законним, яким враховано в  повній мірі відомості про особу засудженого, який заволодів коштами більше                                           13 потерпілих, тобто його злочині дії носили систематичний і сталий характер, спрямований на невизначене коло осіб аж до моменту його затримання. З огляду на це просить судове рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримав у повному обсязі касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги, навів аргументи щодо законності й обґрунтованості судового рішення, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції щодо                    ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Частиною 1 ст. 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення                     в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення                     з урахуванням вимог ст. 409 КПК.
Указаних приписів процесуального закону апеляційний суд дотримався.
Щодо доводів сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, що була чинна на момент вчинення засудженим інкримінованих йому діянь), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема                    ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу                             від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції в ході призначення ОСОБА_7 покарання врахував: дані про особу засудженого, який раніше не судимий, має задовільний стан здоров`я, не має постійного місця роботи, проживає із жінкою без реєстрації шлюбу, має малолітню дитину, не перебуває під диспансерним або консультативним наглядом у психоневрологічному чи наркологічному диспансері, позитивно характеризується за місцем проживання. Також суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, часткове добровільне відшкодування шкоди обставинами, що пом`якшують засудженому покарання, і взяв до уваги відсутність обставин, які його обтяжують. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання в межах санкцій статей, за якими його засуджено та на підставі ч. 1 ст. 70 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Крім того, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, часткове добровільне відшкодування шкоди, думку прокурора та потерпілих, а також досудову доповідь суд вважав, що виправлення ОСОБА_7 можливе без його ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим застосував положення статей 75, 76 КК, звільнивши останнього  від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 2 роки.
Потерпіла ОСОБА_11 не погодилася з вироком районного суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи, зокрема, щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання з огляду на необґрунтоване застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК і просила призначити засудженому на підставі ч. 1                      ст. 70 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
Апеляційний суд частково погодився з доводами потерпілої і скасував вирок районного суду в частині визначення заходу примусу, обравши такий, що належить відбувати реально (покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки).                                          Так, апеляційний суд урахував положення ст. 65 КК та зауважив про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою кількість епізодів вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень стосовно 14 потерпілих, спосіб їх вчинення, а саме обман із використанням електронно-обчислювальної техніки, систематичність і сталий характер дій, спрямованих на невизначене коло осіб. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги також те, що ОСОБА_7 усвідомлював протиправність своїх дій та продовжував вчиняти їх до моменту затримання (період вчинення незаконних діянь, за встановлених судом обставин становить 10 місяців - з 23 березня 2020 року до 23 січня 2021 року).  
Полтавський апеляційний суд крім іншого, акцентував на думці потерпілої                                 ОСОБА_11 , яка просила призначити максимальне покарання та на тому факті, що ОСОБА_7 відшкодував завдану шкоду потерпілим лише частково, незважаючи на додатково наданий апеляційним судом для цього час. 
З огляду на вказані обставини, а також дані про особу ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про призначення останньому покарання на підставі ч. 1                            ст. 70 КК у видіпозбавлення волі на строк 3 роки. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування районним судом звільнення від відбування покарання з випробуванням до засудженого                              ОСОБА_7 . Захисник не навів будь-якого обґрунтування щодо того, яким саме чином звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК забезпечує, зокрема досягнення мети загальної превенції (попередження вчинення кримінальних правопорушень іншими особами) та виправлення за вимогами ст. 50 цього Кодексу.
Крім того, за обставин цього провадження, відшкодування шкоди потерпілим не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Так, згідно зі ст. 533 КПК вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Тобто, виконання вироку суду, який набрав законної сили, в частині відшкодування завданого збитку є прямим обов`язком особи, на яку такий обов`язок покладено судом, а його невиконання - має окремі правові наслідки, та може впливати на притягнення такої особи до юридичної відповідальності, визначеної законом.
Сама наявність на утриманні у засудженого ОСОБА_7 малолітньої дитини, за відсутності належного обґрунтування в контексті застосування положень ст. 75 КК, автоматично не свідчить про можливість виправлення особи без відбування покарання. Існування такої обставини зумовлює більш виважений підхід під час обрання судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин не є достатнім для належного обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. 
Крім того, матеріали провадження не містять даних про те, яким чином                             ОСОБА_7 утримує дитину, скільки часу їй приділяє, які відносини в його родині. Також колегія суддів зауважує, що ця обставина не завадила ОСОБА_7 вчиняти протиправні дії. 
Суд касаційної інстанції зауважує і про те, що відповідно до положень ст. 314-1 КПКдосудова доповідь представника уповноваженого органу з питань пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання, та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень. 
Зазначені захисником дані про активне сприяння ОСОБА_7 у розслідуванні та розкритті кримінальних правопорушень, а також думка більшості потерпілих щодо призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, у цілому не впливають на об`єктивність ухваленого апеляційним судом рішення.
Усупереч твердженням сторони захисту, призначене апеляційним судом покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо призначеного покарання та справедливості обраного заходу примусу, захисник в касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене Верховний Суд не вбачає підстав для висновку, що покарання, призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_7 , є явно несправедливим через суворість або призначено у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а вирок Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                         є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                               ОСОБА_3