29.01.24
22-ц/812/138/24
Справа №1423/2327/2012
Провадження № 22-ц/812/138/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 січня 2024 року                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участі представника позивача - Остащенко О.М.,
представника відповідача - Лугвеневої Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеконференції

апеляційну скаргу 
представника ОСОБА_1 - адвоката Лугвеневої Лариси Сергіївни
на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Батченком О.В., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі – ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 26 червня 2007 року між ТОВ « Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 94-07/МБ відповідно до якого останній був наданий кредит у сумі 75 000,00 доларів США
Згідно з умовами Кредитного договору (п. 3.2) ОСОБА_2 зобов`язується повністю повернути отримані грошові кошти у строк до 25 червня 2022 року.
Відповідно до п.4.3 Договору сплата відсотків за користування кредитом проводиться ОСОБА_2 щомісячно до 23 числа кожного місяця, згідно з Графіком зниження заборгованості.
Як спосіб забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки. 
Згідно з п. 2.1 Договору поруки, у випадку невиконання умов кредитного договору, відповідачі (поручителі) відповідають перед позивачем як солідарні боржники - ОСОБА_2 відповідає перед позивачем у тому ж об`ємі, що і ОСОБА_1 , в тому числі за основним боргом, оплатою відсотків та підвищених відсотків, оплаті комісійної винагороди, оплаті неустойки за основним боргом та відсотками, а також по відшкодуванню усіх збитків.
Відповідно до п.2.3 Договору поруки, у випадку непогашення ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором протягом одного банківського дня з моменту настання строку сплати відсотків, основного боргу та комісійної винагороди, що передбачені договором, у позивача виникає право вимагати сплату заборгованості в повному обсязі від ОСОБА_1 .
Починаючи з 24 грудня 2007 року ОСОБА_2 порушувала умови Кредитного договору - недотримувався строків погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 21 серпня 2008 року склала 76 209,78 доларів США (375 871,25 грн.) з яких:
•        заборгованість за тілом кредиту - 72 419,46 доларів США (350 779,90 грн.)
•        заборгованість за відсотками - 3 790,32 доларів США (18 358, 79 грн.)
•        пеня - 6 741,56 грн.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва зазначену від 28 квітня 2010 року вище заборгованість було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача.
Однак зобов`язання станом на 18 січня 2012 року відповідачі належним чином не виконують, у зв`язку з цим виникає заборгованість по відсоткам та штрафним санкціям (пені), яку відповідачі також не сплачують. Таким чином, станом на 18 січня 2012 року заборгованість відповідачів по донарахованим відсоткам та штрафним санкціям за період з 01 серпня 2008 року по 18 січня 2012 року складає 2 064 413, 24 грн. з яких:
•        прострочені відсотки 35 626, 35 доларів США (284 647,42 грн.)
•        пеня станом на 18 січня 2012 року - 1 779 765,82 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості в розмірі 2 064 413,24 грн.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит” 286647 грн. 42 коп., з яких: прострочені відсотки - 284 647 грн. 42 коп., пеня - 2000 грн. 00 коп., а також по 1411 грн. 50 коп. судових витрат з кожного.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність.
Разом з тим, вказав, що позивачем не надано жодного доказу щодо розміру понесених збитків у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору відповідачем.
За такого, суд вважав, що виходячи з принципів об`єктивності та реальності розмір пені було зменшено до 2000 грн. 00 коп.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020 року задоволено заяву ТОВ «Гефест» про заміну сторони у даній справі.
18 вересня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 року заяву ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року у справі № 1423/2372/2012, залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що заочне рішення суду не законне та необґрунтоване винесено з порушенням прав, наданого процесуальним законодавством України, яке охороняється Конституцією та положеннями Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка ратифікована Україною в законному порядку, що надає право людині на справедливий судовий розгляд і законний захист прав та просив про його скасування в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 286647 грн.42 коп.
Так, вказував, що 09 квітня 2014 року, за заявою ОСОБА_1 про те, що відносно нього було підписано документ, а саме договір поруки, на підставі якого він винен банку гроші, але його він не підписував. Було зареєстроване кримінальне провадження за частиною 1 статті 358 КК України.
При цьому тільки 04 серпня 2023 року ОСОБА_1 було отримано висновок експертного дослідження щодо достовірності підпису на договорі поруки №01-94-0/МБ, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «За Поручителя» договору поруки №01-94-07/МБ від 26 червня 2007 року - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підписів останнього. 
Посилаються на те, що відповідно до вимог ст. 626 ЦК України, договором є угода двох або більше сторін, направлена на виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору. Змістом договору є умови, які узгоджені між сторонами, що передбачено вимогами ст. 628 ЦПК України. Відповідно до умов ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх суттєвих умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти такий договір та прийняття такої пропозиції іншою стороною. 
Із договору поруки N 01-94-07/МБ від 26 червня 2007 року вбачається, що порушення вище зазначених вимог цивільного законодавства України, у зв`язку з недійсністю підпису ОСОБА_1 на договорі, що фактично підтверджує відсутність згоди ОСОБА_1 на його укладання.
Так, коли договір не відповідає вимогам, встановленим для визнання його укладеним і він є неукладеним.
У відзиві на апеляційну ТОВ «ФК «Гефест» просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, залишивши судове рішення без змін з огляду на те, що апеляційний суд переглядає рішення в межах тих документів, які були наявні у суді першої інстанції та на підставі яких судом зроблено висновок, а враховувати докази, які з`явилися через 10 років після ухвалення рішення суду є незаконно та безпідставно. Крім того, у позивача було право на подачу клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для доведення того, що ним договір поруки не підписувався.
Більш того, наданий висновок експертного дослідження від 04 серпня 2023 року №ЕД-19/114-23/13910/ПЧ є неналежним доказом у цій справі, а тому не може бути прийнятий судом як доказ та врахований при ухваленні рішення. Відповідно до частин 3,7 статті 102 статті 106 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи, і про це зазначається у висновку, експерт повинен бути попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновки. Між тим, у цьому експертному дослідженні, а не висновку не зазначено, що він підготовлений для подання до суду (правова позиція Верховного Суду у справі від 20 грудня 2023 року №172/313/21).
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року замінено позивача у цій справі з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Товариством з обмеженою відповідальністю ««Фінансова компанія «Гефест».
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лугвенева Л.С. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.
Представник ТОВ «Гефест» апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгул справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За приписами частини1,2 статті 1054 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Відповідно до частини 1,2 статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
За частиною 1 статті 1048 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 26 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 94-07/МБ, за умовами якого Банк надав відповідачці кредит в розмірі 75 000 доларів США на строк до 25 червня 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних.
З метою забезпечення зобов`язань по даному договору 26 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки. Відповідно до умов якого, остання передала в іпотеку Банку нежитлове приміщення магазин – кафетерій, що розташований по АДРЕСА_1 .
Того ж дня, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» уклало з відповідачем ОСОБА_1 договір поруки, за умовами якого він зобов`язався перед Банком нести відповідальність у тому ж обсязі, що і боржник.
В подальшому, 28 квітня 2010 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість, яка станом на 21 серпня 2008 року складає 76 209,78 доларів США (375 871,25 грн.).
Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору нарахування процентів здійснюється за період з моменту видачі кредитних ресурсів до моменту повернення кредитних ресурсів Банку. За прострочення повернення кредитних ресурсів та/ або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня нараховується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених пунктами 3.2,3.4,4.4,4.6 цього договору, а також інших строків передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплати процентів за фактичне користування кредитним ресурсом( пункт 6.1 Договору.)
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що зобов`язання станом на 18 січня 2012 року відповідачі належним чином не виконують, у зв`язку з цим виникла заборгованість по відсоткам та штрафним санкціям (пені), яку відповідачі також не сплачують. Таким чином, станом на 18 січня 2012 року заборгованість відповідачів по донарахованим відсоткам та штрафним санкціям за період з 01 серпня 2008 року по 18 січня 2012 року складає 2 064 413, 24 грн. з яких:
•        прострочені відсотки 35 626, 35 доларів США ( 284 647,42 грн.)
•        пеня станом на 18.01.2012 р. 1 779 765,82 грн.
Враховуючи вищевикладене, просили стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості в розмірі 2 064 413,24 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, дійшовши висновку про їх доведеність.
Разом з тим, вказав, що позивачем не надано жодного доказу щодо розміру понесених збитків у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору відповідачем.
За такого, суд вважав, що виходячи з принципів об`єктивності та реальності розмір пені слід зменшити до 2000 грн. 00 коп.
Надаючи до суду заперечення на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не оспорював розмір нарахованої Банком заборгованості за процентами. Проте не погодився з обчисленням банком пені та зазначав, що при нарахуванні пені, позивачем не застосовано Закон України « Про відповідність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». 
Також у заперечення посилався на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2012 року, якою у справі №22-1490/11118/12 було призначено судову почеркознавчу експертизу, оскільки як зазначав, що договір поруки він не підписував, та в договірні відносини щодо боргу ОСОБА_2 з позивачем не вступав.
Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі статей 526, 530, частини 3 статті 551, частини 2 статті 1054, частини 2 статті 1050 ЦК України прийшов до висновку про наявність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідачів та стягнення заборгованості.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначав, що з нього як поручителя було стягнуто кошти за договором якого він не підписував. Так , за його заявою 09 квітня 2014 року було зареєстровано кримінальне провадження за статтею 358 частини1 КК України. Тільки 04 серпня 2023 року, ним було отримано висновок експертного дослідження щодо достовірності підпису на договорі поруки №01-994-07/МБ, яким встановлено, що підпис від його імені в графі «за поручителя» вищевказаного договору від 26 червня 2007 року виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підписів останнього. У зв`язку з недійсністю його підпису, фактично підтверджується відсутність згоди на його укладання.
Обґрунтовуючи поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції , апелянт зазначав, що нові обставини стали йому відомі лише у 2023 році, з причин які від нього не залежали, а саме ненадання оригіналів договору для дослідження Банком ані в цивільному, ані в кримінальному провадженні.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду 23 січня 2024 року у приєднанні до матеріалів справи вказано експертного висновку відмовлено через те, що при поданні до суду першої інстанції заяви про перегляд оскаржуваного заочного рішення, відповідач не надав такого доказу.
Будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість надати вказаний доказ у суді першої інстанції при поданні заяви про перегляд заочного рішення, представником відповідач апеляційному суду не надано.
Більш того, як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2010 року (справа 2ц-4-138/10) з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість.
Вказане заочне рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглядалося апеляційним судом, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 02 квітня 2012 року про відкриття апеляційного провадження та ухвала цього ж суду від 18 квітня 2012 року якою за клопотанням ОСОБА_1 , який посилався на те, що договір поруки від 26 червня 2007 року він не укладав, відповідно і не підписував, було призначено судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено питання: Чи виконано підпис у договорі поруки №091-94-07/МБ від 26 червня 2007 року у графі « поручитель» - поручителем ОСОБА_1 та зобов`язано сторони: Банк надати експерту для огляду та дослідження оригінал договору поруки, а ОСОБА_1 оригінали документів, які містять вільні зразки його почерку та підпису (а.с.57-59,63,64).
З огляду на наведене посилання апелянта на ненадання банком договору поруки для проведення експертизи є необґрунтованими.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2012 року вказане судове рішення залишено без змін. Між тим, як вбачається із змісту мотивувальної частини вказаної ухвали згідно висновку №1003 від 14 серпня 2012 року вирішити питання «Чи виконаний підпис у договорі поруки від 26 червня 2007 року ОСОБА_1 » не виявилося можливим. При цьому у дослідницькій частині експертизи було вказано, що при порівняні зразків відпису ОСОБА_1 виявлено як збіги, так і розбіжності. Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що договір поруки є чинним, відповідачем у судовому порядку не оспорений, недійним судом не визнаний, то він підлягає виконанню.
Отже з огляду на викладене, ОСОБА_1 погодився як з висновком судової почеркознавчої експертизи, оскільки клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи не заявляв, так і з ухвалою апеляційної інстанції, бо в касаційному порядку її не оскаржував.
Матеріали цієї справи не містять відомостей про звернення апелянта у цій справі до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи.
Відповідно до статей 8,9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно статтею 29-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенством права.
Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами(див.: п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
Українське національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження заочного рішення до апеляційного суду у разі відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви про його перегляд.
Однак така свобода розсуду не може бути необмежена.
У кожному випадку суду слід встановити чи виправдовують причини втручання у принцип res judicata стосовно часу або підстав для такого втручання.
У даній справі за рішенням суду, що постановлено більше ніж десять років тому- у січні 2013 року, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вказане судове рішення виконується починаючи з 2014 року.
Зазначивши, що вирішення питання щодо строків на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, Європейський Суд з прав людини постійно нагадує, що такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняття рішень у їхній справі.
Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, п.27, «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року, п.41 справи «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують втручання у принцип res judicata підстави для поновлення строків для оскарження, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (п.42 рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 485553/39 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Як видно з матеріалів справи, судом першої інстанції справа двічі призначалася до розгляду на 13 червня 2012 року та 22 січня 2013 року. Відповідач щоразу належним чином повідомлявся про слухання справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.49,67). Отримавши судову повістку про день і час розгляду справи ОСОБА_1 02 серпня 2012 року направив свої заперечення на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності. Також на його адресу направлялася копія заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року (а.с.42).
Разом з тим, із заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернулася лише 18 вересня 2013 року.
Після відмови 20 листопада 2023 року Центральним районним судом м. Миколаєва у задоволені заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лугвеневої Л.С. про перегляд заочного рішення суду від 22 січня 2013 року, представник відповідача згідно національному законодавству (частина 4 статті 287 ЦПК України) оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку, тобто через десять років після набрання ним законної сили, його часткового виконання.
В розумні інтервали часу ОСОБА_1 не вживав заходів щоб дізнатися про стан судового рішення, та за правилами статті 228,частини 4 статті 231 ЦПК України відповідні дії стосовно подання заяви про перегляд заочного рішення не здійснював, та у встановленому законом порядку в апеляційний суд заочне рішення від 22 січня 2013 року не оскаржив. Це рішення набрало законної сили.
У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правовоїпевності (визначеності)та доступу до суду (див. п.54).
Доводів щодо неправильного чи безпідставного нарахування процентів та пені апеляційна скарга не містить.
Вказана заборгованість не була спростована відповідачем на час розгляду справи судом першої інстанції в установленому законом порядку, хоча ОСОБА_1 мав таку можливість і це підтверджується матеріалами справи. Тому апеляційна скарга є нічим іншим як спробою домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, а таке буде порушувати фундаментальний принцип правової визначеності та право на справедливий судовий розгляд за пунктом першим ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .
За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лугвеневої Лариси Сергіївни залишити без задоволення, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2013 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 січня 2024 року.