Справа № 127/11555/23
Провадження № 22-ц/801/222/2024
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в залі суду м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, 
у цивільній справі № 127/11555/23 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який є правонаступником відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати,

встановив:
Короткий зміст вимог
У квітні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся в суд із позовом до Пенсійного фонду України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який є правонаступником відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення заробітної плати.
Позов обґрунтовано тим, що згідно з наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 25.07.2017 №182-к/тр позивача було прийнято з 01.08.2017 на посаду заступника начальника відділу юридичної роботи Управління. 22.12.2017 згідно з наказом Управління №548-к/тр позивача було переведено з 02.01.2018 на посаду заступника начальника юридичного відділу Управління та встановлено посадовий оклад згідно з штатним розписом 10070,00 грн. на місяць. На підставі наказу Управління від 11.04.2023 №64-к/тр, 18.04.2023 позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу Управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Однак, як зазначає позивач у 2023 році йому не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, виплата якої передбачена Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №52 зі змінами та доповненнями внесеними постановами від 26.12.2019 №13 та від 25.02.2021 №15. Позивач зазначає, що ним було ініційовано звернення від 03.04.2023 року (вхід. №П-14-ЗВГ) до голови комісії з реорганізації Управління розглянути, з проханням задовольнити, його заяву від 03.01.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Разом зтим, з 03.04.2023 по день його звільнення 18.04.2023 матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань позивачу виплачена не була. В пунктах 1-4 листа-відповіді Управління від 17.04.2023 №350-01, наданого на запит позивача про надання інформації від 11.04.2023, зазначено, що у 2022 році працівникам Управління було виплачено 159 матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань (тобто всім працівникам), а у 2023 році було виплачено лише 2 матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань та 41 працівнику Управління надана відмова в її виплаті з тих підстав, що тимчасовим кошторисом Управління на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань затверджені не були та у зв`язку зі зменшенням видатків на оплату праці на квітень 2023 року. Позивач вважає, що дані доводи щодо відмови у виплаті матеріальних допомог спростовуються пунктом 7 цього ж листа в якому зазначено, що на виплату матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань на квітень 2023 року було заплановано 791,1 тис. грн. Отже позивач вважає, що керівник Управління безпідставно відмовив працівникам у виплаті матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, чим порушив їх право на заробітну плату. Зазначає, що повноваження керівника Управління у спірних правовідносинах щодо визначення конкретного розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань належать до дискреційних. Оскільки матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не була нарахована, а визначити конкретний її розмір може лише відповідач, тому просить суд зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати – 19 485,45 грн, але не менше посадового окладу – 10 070,00 грн. Крім того, позивач просить суд відповідно до вимог ст. 116, 117 КЗпП України, зобов`язати Управління виплатити йому середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області було подано клопотання про заміну відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке мотивоване тим, що 21.09.2022 прийнято Закон України №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.
Також, представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 09.10.2023 до суду було подано клопотання про залучення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
В силу вимог частини третьої статті 53 ЦПК України, ухвалою суду від 13.10.2023 у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про заміну відповідача та залучення до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – відмовлено.
Також, судом на підставі вищевказаної заяви, залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості відповідача - Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який є правонаступником відповідача - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, яка здійснюється за наявності коштів та у межах економії фонду оплати праці, у зв`язку з чим відсутні порушення відповідача відповідно до трудового законодавства, зокрема, Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, що затверджені постановою правління ФСС України від 10.10.2017 № 52.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням та ухвалою цього ж суду від 13 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Свої заперечення на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2023, якою залучено до участі у вказаній справі відповідача Пенсійний фонд України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, скаржник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ухвалою від 11.05.2023, за заявою позивача від 09.05.2023, вже було залучено Пенсійний фонд України до участі у цій справі, як правонаступника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Таким чином, суд першої інстанції ухвалою від 13.10.2023 повторно залучає до участі у справі відповідача Пенсійний фонд України, але в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що ГУ ПФУ у Вінницькій області (код ЄДРПОУ 13322403) та Пенсійний фонд України (код ЄДРПОУ 00035323) є двома окремими юридичними особами, кожна з яких має окрему правосуб`єктність в розумінні статей 46-47 ЦПК України. Зауважує, ці юридичні особи хоч і належать до однієї структури, однак не є взаємозамінними у цивільному процесі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ГУ ПФУ у Вінницькій області фактично є правонаступником Управління. В той же час, докази в матеріалах справи підтверджують те, що саме Пенсійний фонд України є правонаступником Управління.
Щодо висновків суду про правомірність відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги та відсутності підстав для задоволення позову, то скаржник вважає, що суд повністю проігнорував його доречні доводи, які визначені в позовній заяві, відповіді на відзив, письмових поясненнях та не навів мотивів їх відхилення, при цьому повністю та беззаперечно прийняв позицію відповідача. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначає, що розрахунком тимчасового кошторису на квітень 2023 року на поточні витрати за КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» Управлінням було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн, проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року №574-06-1 вилучені з кошторису в сумі 924,3 тис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату». Вважає таку позицію суду першої інстанції хибною та такою, що ґрунтується на припущеннях, оскільки відповідачем не доведено вилучення з тимчасового кошторису Управління на квітень 2023 року саме видатків на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Зауважує, що видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань на І квартал 2023 року та квітень 2023 року були затверджені у розмірі 791,1 тис. грн, а не 715,9 тис. грн, як зазначено судом. Доказом цього є стовпчики 4,5 та 13,14 рядка 10 розрахунку тимчасового кошторису Управління на квітень 2023 року (а.с.49). Видатки в розмірі 715,9 тис. грн. були затверджені на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (стовпчики 4,5 та 13,14 рядка 9).
Крім того, відповідачем було додано до відзиву на позовну заяву лист Фонду соціального страхування України від 11.04.2023 №574-06-1 із додатком, як доказ підтвердження того, що кошти в сумі 924,3 тис. грн вилучені з тимчасового кошторису Управління на квітень місяць 2023 року по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату». При цьому звертає увагу, що затверджені видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань становлять 791,1 тис. грн., а згідно листа від 11.04.2023 №574-06-1 по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» вилучаються з коштів в сумі 924,3 тис. грн., без зазначення з яких саме видатків вони вилучаються.
Також, заява про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань була подана ним 03.04.2023 (в перший робочий день квітня), коли жодних змін до тимчасового кошторису Управлінням не вносилось.
Вважає, що судом не було надано мотивовану оцінку неможливості Управління призначити йому матеріальну допомогу у період з 03.04.2023 до 11.04.2023.
Натомість суд зазначає, що листом №351 від 17.04.2023 (а.с.54) голова комісії з реорганізації Управління роз`яснила позивачу причини неможливості виплати мені матеріальної допомоги на вирішення соціально- побутових питань, а також зазначає що вказана відповідь за результатами розгляду звернення, ним не оскаржувалася.
Також, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає, що відповідно п. 6.2 Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України 10 жовтня 2017 року №52, рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень. На думку скаржника, суд помилково вважає, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника Управління, яка здійснюється за наявності коштів та у межах економії фонду оплати праці.
Вважає, що така позиція суду першої інстанції суперечить практиці Верховного Суду України, відповідно якої, п. 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.
Зауважує, що обмеження щодо отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань мають лише працівники, які вперше прийняті на роботу і це обмеження розповсюджується на перші шість місяців безперервної роботи (п. 6.1 Положення №52). При цьому жодних інших обмежень щодо отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань Положенням №52 не передбачено. У тому числі Положенням №52 не передбачено право керівника Управління вирішувати питання надання чи ненадання такої допомоги в залежності від конкретних підстав та їх вагомості.
Також, суд першої інстанції зазначає, що згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 114/8713, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить до заробітної плати, хоча й оплачується за рахунок фонду оплати праці установи. Звертає увагу, що вказана інструкція не містить чіткого розмежування, що є заробітною платою, а що нею не являється 

Доводи осіб, які подали відзиви на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області – Кудрик Я. О. із доводами та вимогами викладеними позивачем не погоджується в повному обсязі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник Пенсійного фонду України – заступник директора юридичного департаменту – начальник відділу Петрученя І. В. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вимоги скарги не визнала та просить відмовити у її задоволенні у повному обсязі з огляду на безпідставність та необґрунтованість доводів позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що на підставі пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Вінницькій області (далі - УВД ФССУ у Вінницькій області) припинено 01.05.2023. Фонд соціального страхування України (далі - ФССУ) припинено 20.06.2023.
Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Встановлено та не заперечується учасниками справи те, що згідно з наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 25.07.2017 №182-к/тр позивача було прийнято з 01.08.2017 на посаду заступника начальника відділу юридичної роботи Управління.
22.12.2017 наказом Управління №548-к/тр позивача було переведено з 02.01.2018 на посаду заступника начальника юридичного відділу Управління та встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису 10 070,00 грн. на місяць.
На підставі наказу Управління від 11.04.2023 №64-к/тр, 18.04.2023 позивача було звільнено з посади заступника начальника юридичного відділу Управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Позивач вважаючи, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань неправомірно не була нарахована йому, звернувся до суду із позовом про зобов`язання управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати – 19 485,45 грн., але не менше посадового окладу – 10 070,00 грн.
Також, позивач просить суд відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України, зобов`язати Управління виплатити йому середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час судового розгляду не встановлено порушень прав позивача, а тому відмова у виплаті матеріальної допомоги останньому є правомірною, відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , що в свою чергу вказує на безпідставність похідної заявленої вимоги щодо зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за кожен день затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, яка також не підлягає задоволенню..
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим місцевим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Позивач вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права під час постановлення ухвали від 13.10.2023 у цій справі, зокрема, при залученні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, однак він не вказує яким чином прийняття цієї ухвали вплинуло на обґрунтованість рішення у справі, допустимість доказів та, відповідно, на провадження в цілому. 
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від  23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, що діє з 01.01.2023) передбачено, що Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. 
Часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. 
Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. 
Повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав і обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується. 
Відповідно до Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого 3 постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 № 28-2, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20.01.2023 за № 124/39180), Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює страхові виплати та надає соціальні послуги відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування? та інші виплати, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, в межах обсягів фінансування цих виплат. 
Отже правонаступником у функціях і завданнях УВД ФССУ у Вінницькій області є Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області.
Крім того, наказами Пенсійного фонду України про упорядкування майнових та інших відносин, що виникли внаслідок припинення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у відповідній області, виданими після реєстрації його припинення, Головним управлінням Пенсійного фонду України доручено, зокрема: проводити розрахунки з працівниками припиненого управління виконавчої дирекції Фонду; подавати відомості для обліку їх трудової діяльності в електронній формі / вносити записи до трудової книжки; виконувати інші повноваження роботодавця та страхувальника у відносинах з цими особами; забезпечити зберігання прийнятих за актом документів (наказ Пенсійного фонду України від 01.05.2023 № 72 Про упорядкування майнових та інших відносин, що виникли внаслідок припинення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області). 
Всі документи не завершені в діловодстві та архів УВД ФССУ у Вінницькій області передано за актом до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області. Отже, розпорядником наказів, зокрема, з кадрових питань та основної діяльності УВД ФССУ у Вінницькій області є Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій область. 
Враховуючи наведене, заперечення скаржника на ухвалу Вінницького суду Вінницької області від 13.10.2023 у цій справі не є суттєвими, оскільки постановлення оскаржуваної ухвали ніяким чином не вплинуло на обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, залучення до участі в справі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області є виправданим.
Доводи скаржника про його право на отримання матеріальної допомоги у разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпПУ не заслуговують на увагу з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Апеляційний суд звертає увагу, що правова природа матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань обумовлена обставинами її надання (наприклад одруження, народження дитини, оплата лікування, поховання, пожежа). Конкретних підстав надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нормативних документах немає, хоча вони можуть бути визначені колективним договором. Якщо такого визначення немає, то вагомість підстав визначає сам керівник. 
Відповідно до п 6.5. Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України 10 жовтня 2017 року №52 (далі - Положення № 52) виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення № 52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів. 
Згідно з п. 1.4. Положення № 52 фінансування витрат на виплату працівникам основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та і компенсаційних виплат, передбачених цим Положенням здійснюється за рахунок фонду оплати праці в межах затверджених видатків виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів на оплату праці. 
Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - це вид допомоги, який не є обов`язковим, надається за рішенням керівника в межах затвердженого фонду оплати праці. Це означає, що у випадку недостатності коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачується.
Судом встановлено, що позивачем ініційовано звернення від 03.04.2023 (вхід. №П-14-ЗВГ) до голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, з проханням задовольнити його заяву від 03.01.2023 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. 
Листом № 351 від 17.04.2023 голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області роз`яснила ОСОБА_1 , що відповідно до п 6.5. Положення № 52 виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення №52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів.
Також, в листі зазначено, що тимчасовим кошторисом робочих органів ВД ФССУ на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджені не були. Тимчасовим кошторисом робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (додаток до наказу ВД ФССУ від 20.03.2023 року №58-ОД) на квітень місяць 2023 року в розрахунку фонду оплати праці було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн., проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року №574-06-1 вилучені з кошторису в сумі 924,3 тис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» (а.с.54).
Судом першої інстанції враховано, що така відповідь за результатами розгляду звернення, позивачем не оскаржувалася.
Отже місцевим судом встановлено, що кошти у межах економії були витребувані з рахунків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, тому була відсутня можливість провести виплату матеріальної допомоги позивачу для вирішення його соціально-побутових питань.
Крім того, судом взято до уваги, що відповідно п. 6.2 Положення № 52, рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень. 
Так, у разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпПУ до обов`язкових виплат належать: заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. 
Роботодавці мають право встановлювати в локальних актах додаткові, в порівнянні з чинним законодавством, гарантії, зокрема, при звільненні. 
Колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.03.2018 року, зареєстрованим 27.04.2018 року за № 155, виплату будь-яких інших додаткових гарантій при звільненні не передбачено.
Отже судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, яка здійснюється за наявності коштів та у межах економії фонду оплати праці, у зв`язку з чим відсутні порушення відповідача відповідно до трудового законодавства, зокрема, Положення № 52.
При цьому судом взято до уваги аналогічний висновок про правомірність відмови у виплаті матеріальної допомоги та відсутності коштів, яких дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 року у справі № 620/17864/21 та у постанові від 28.04.2020 року у справі № 492/7/17.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ухвалив обґрунтоване рішення, надав оцінку всім аргументам та доказам, які надані сторонами у справі, у тому числі фінансовим розрахункам, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення чинного законодавства.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи предмет спору у справі, позивач на стадії подання позову був звільнений від сплати судового збору. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року залишити без мін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                           І. В. Міхасішин

                                                         І. М. Стадник