Справа № 944/3949/21                                Головуючий у 1 інстанції: Колтун Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/3218/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

02 лютого 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з останнього на його користь 30 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди як потерпілому у кримінальній справі.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказував, що є потерпілим від кримінального правопорушення, вчиненого щодо нього відповідачем. Так 14 січня 2015 року в приміщенні адміністративного будинку Яворівської районної ради на позивача було здійснено напад з погрозами вбивством та перешкоджання журналістській діяльності. 16 січня 2015 року розпочато кримінальне провадження та внесені відповідні відомості до ЄРДР за №12015140350000054 від 16 січня 2015 року. Згодом, 25 вересня 2019 року Яворівський районний суд Львівської області розглянув вказане кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 129, частиною першою статті 171 КК України. За результатами розгляду даної справи було ухвалено вирок, яким відповідача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України. 18 червня 2020 року колегією суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду відмовлено у задоволенні апеляційного скарги відповідача, вирок від 25 вересня 2019 року залишено без змін. Вважає, що неправомірні дії відповідача спричинили йому немайнової шкоди, наслідком яких стали його душевні страждання як потерпілого, його моральному здоров`ю завдано значної шкоди. Звернув увагу суду на те, що шкода завдана позивачу протиправними діями відповідача, жодним чином не відшкодовувалась, більше того, відповідач навіть не вибачився за скоєне кримінальне правопорушення, моральну шкоду від протиправних дій відповідача позивач оцінює у 30 000,0 гривень. Просив позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Вирішено:
стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій міститься прохання скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позивач ОСОБА_2 не навів в своєму позові, відповідно, і суд в своєму рішенні, фактів, видимих причинно - наслідкових зв`язків між притягненням заявника до кримінальної відповідальності та трансформацією психіки, духовної та моральної складової позивача. Також позивачем не надано суду доказів, що діями відповідача завдано йому моральні та душевні страждання. При цьому звертає увагу на те, що позивач ніколи не відзначався високодуховною поведінкою, вчинками, стосунками, ставленням до інших членів суспільства, що не характеризує його як високоморальну особу, яка поважає закони та має належний рівень правосвідомості та праворозуміння. Адже, на даний час ОСОБА_2 утримується у Львівському слідчому ізоляторі. Вважає, що суд безпідставно стягнув з нього 10 000 грн моральної шкоди.
Заявник ОСОБА_1 не погоджується із оскаржуваним рішенням і в частині стягнення 12 000 грн витрат на правничу допомогу. Звертає увагу на те, що рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в першу чергу прийнято без попереднього розгляду справи в рамках судового засідання, в порушення статті 129 Конституції України та за відсутності доказів, які підтверджують факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. 
З урахуванням вищенаведеного, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Щодо відшкодування моральної шкоди. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 1167 цього Кодексу, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Отже, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди, необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених статтею 3 ЦПК України.
Згідно із частиною шостою статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2019 року у справі № 460/2174/2015, ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 129 КК України і виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Водночас, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі статей 49, 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. 
У вироку встановлено наступні обставини скоєння злочину: 15 січня 2015 року в приміщенні депутатської кімнати, що знаходиться в будівлі Яворівської районної ради Львівської області по вул. Івана Франка, 8 в м.Яворів Львівської області, відбулося засідання постійної комісії з питань економіки, бюджету та фінансів цієї ради, на якому був присутній секретар вказаної комісії - депутат Яворівської районної ради VI скликання ОСОБА_1 . Під час роботи комісії у вказане приміщення зайшов ОСОБА_2 , який є позаштатним журналістом газети «Антикорупційний вісник», що підтверджується листом Всеукраїнської громадської організації «Народний антикорупційний нагляд» від 30 березня 2015 № 0010/15 та посвідченням журналіста № НОМЕР_1 , виданим 08 січня 2015 року редактором вказаної газети, а відтак на нього поширюється передбачене статтею 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації ( пресу) в Україні» право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації, відвідування органів місцевого самоврядування, а також відкрите здійснення записів, в тому числі, із застосуванням будь-яких технічних засобів. ОСОБА_2 , представившись присутнім журналістом преси та представником громадської організації «Яворівська районна організація Українська Національна Самооборона», повідомив, що ним здійснюється відеофіксація засідання комісії з метою подальшого висвітлення її роботи у засобах масової інформації та мережі «Інтернет». ОСОБА_1 , достеменно знаючи, що ОСОБА_2 є журналістом, при цьому перебуваючи з ним у неприязних відносинах, підійшов до останнього, та маючи умисел на перешкоджання здійснення законної професійної діяльності журналіста, застосував фізичну силу, виштовхуючи його з приміщення, де проходило засідання, з метою припинення відеозйомки. Під час вчинення ОСОБА_1 вказаних дій, ОСОБА_3 неодноразово наголошував присутнім про те, що він є журналістом преси та має право проводити відеозапис за допомогою технічного запису, його перебування в приміщенні Яворівської районної ради є законним, а також звертався до ОСОБА_1 з проханням не перешкоджати у здійсненні ним журналістської діяльності, нагадуючи про встановлену законом відповідальність за такі дії. Однак, усвідомлюючи протиправність своїх дій шляхом примушування ОСОБА_2 до відмови від отримання та поширення інформації, з метою перешкоджання його діяльності як журналіста, ОСОБА_1 висунув йому вимогу про припинення відеозйомки та незаконно вимагав знищення зафіксованої інформації. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_1 своїми діями вчинив умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 171 КК України.
Потерпілим від вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення є позивач ОСОБА_2 .
При розгляді цього кримінального провадження цивільний позов не заявлявся, тобто питання відшкодування моральної шкоди не вирішувалось. 
Вирок набрав законної сили 18 червня 2020 року.
Звільнення ОСОБА_1 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі статей 49, 74 КК України, не є звільненням від такого у зв`язку з реабілітуючими обставинами. 
У відповідності до приписів частини першої статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
За приписами частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з послідуючими змінами), роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи, втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих йому немайнових втрат.
З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Аргументи позивача щодо наявності у нього права на отримання моральної компенсації за спричинений йому діями відповідача розлад його душевного здоров`я та моральні страждання знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, і такі не спростовані відповідачем.
Моральна шкода також полягає у моральних переживаннях, які спричинили негативні зміни у житті позивача; негативними переживаннями та спогадами, тривогою, емоційними та тілесними реакціями при згадуванні; переживаннями фізичних незручностей.
Таким чином, врахувавши характер протиправного діяння відповідача, ступінь його вини у даному випадку, а також, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача, вину останнього у заподіянні цієї шкоди, обсяг та глибину душевних страждань позивача, конкретні обставини, за яких позивачу ОСОБА_2 було завдано моральну шкоду, враховуючи вимоги розумності, справедливості і добросовісності, місцевий суд дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, яка і підлягає відшкодуванню на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги, що позивач не довів належними доказами розмір моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий розмір визначається судом, виходячи з обставин спричинення таких страждань, їх тяжкості та тривалості. Відповідач доказів на спростування доводів позивача не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не відзначається високодуховною поведінкою, вчинками, стосунками, ставленням до інших членів суспільства, що не характеризує його як високоморальну особу, яка поважає закони та має належний рівень правосвідомості та праворозуміння, знаходиться у Львівському слідчому ізоляторі, колегія відхиляє, оскільки вказані обставини не входять до предмету доказування при розгляді даної справи і висновків суду щодо спричинення позивачу протиправними діями відповідача моральної шкоди не спростовують та на рішення суду щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не впливають.
       У цьому зв`язку, доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди є неспроможними, оскільки спростовуються вище встановленими обставинами справи та належним чином оцінені судом першої інстанції, а відтак такі не можуть спростувати правильних висновків суду першої інстанції.
Тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 10 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, необхідно зазначити наступне. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частин перша статті 133 ЦПК України). 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18. 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
       16 грудня 2021 року представник позивача адвокат Тимощук О.І. подав до суду клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. До такого додав договір про надання правничої допомоги, розрахунок вартості робіт адвоката та докази направлення відповідачу цих документів з описом поштового відправлення. 
       Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід змінити. Враховуючи складність справи, конкретні обставин такої, а також надані адвокатом послуги, час, витрачений адвокатом на виконання цих послуг і їх обсяг, тобто реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), та критерій розумності їхнього розміру, ціну позову та значення справи для позивача, в тому числі, вплив вирішення справи на його репутацію і з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. В задоволенні решти вимог заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими, а відтак таку слід задовольнити частково. Рішення ж суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши стягнення таких з 12 000 грн до 2 500 грн.
У зв`язку з цим абзац четвертий резолютивної частини рішення слід викласти в новій редакції.
       В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини такого в наступній редакції: 
«Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог заяви відмовити».
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий                                                 С.М. Копняк
Судді:                                                                С.М. Бойко
А.В. Ніткевич