ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 березня 2024 року
м. Київ
справа № 754/1116/22
провадження № 61-12004св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Голуменков Вячеслав Володимирович, на рішення Деснянського районного суду міста Києва                                  від 07 березня 2023 року в складі Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до                       ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.
 
В обґрунтування позову вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, до якої увійшли:  частиниквартири  № 50 за вказаною адресою, неотримана у зв`язку зі смертю пенсія, допомога на поховання у розмірі двомісячної пенсії, житловий будинок на АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка площею 0,25 га за цією адресою, майно та особисті речі померлої.
Спадкоємцями померлої є: її чоловік - відповідач ОСОБА_2 як спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку в спадщині, та він як внучатий племінник (двоюрідний племінник) померлої - спадкоємець за заповітом                               від 26 травня 2006 року, згідно із яким ОСОБА_3 заповіла на йому належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_2 . 
За заявою відповідача про прийняття спадщини від 04 серпня 2017 року державний нотаріус Праведник Н. О. завела спадкову справу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі                                   № 754/5309/20 йому визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. 30 червня 2021 року він звернувся до нотаріуса та прийняв належну йому спадщину за заповітом. 09 грудня 2021 року нотаріус видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку в спадщині) на  частку квартири            АДРЕСА_4 , а йому - свідоцтво проправо наспадщину зазаповітом начастку цієїквартири.
Вважає, що оформлення права власності ОСОБА_2 на частку у спадковому майні проведено з порушенням вимог закону, оскільки при видачі свідоцтва нотаріус не виконав усіх необхідних дій, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема не встановив увесь склад спадкового майна. При з`ясуванні складу спадкового майна померлої нотаріус визначив, що тільки  частини квартириу м. Києві входятьдо складу спадковогомайна, оскількичастина квартириналежала померлійна праві власності, а інша частина квартириналежала померлійяк спадкоємиці свогосина  ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Успадкована  частина квартирине була оформленапомерлою, отжевиниклі з дня смерті синамайнові правау померлої нацю частину квартирине пов`язувалися звиникненням унеї права власностіна спадкове майно, але входили до складу її спадщини. Також в матеріалах спадкової справи наявні документи, які свідчили, що крім  частиниквартири у м. Києві померлійтакож належалимайнові правана житловий будинокта земельну ділянкув Черкаській області, які нотаріус відмовилась включати до складу спадкового майна. Водночас нотаріус безпідставно не включив до складу спадкового майна речі звичайної домашньої обстановки та вжитку померлої, не з`ясовував розмір пенсії, яка залишилась неодержаною в зв`язку зі смертю, та розмір допомоги на поховання.
Крім того, заповідане майно було успадковане особою, яка не мала права спадкувати це майно. У шлюбі з ОСОБА_3 відповідач перебував, починаючи з 05 лютого 1986 року до її смерті, тож на момент відкриття спадщини відповідач знав, з чого складається спадщина його померлої дружини. Разом з тим після прийняття спадщини відповідач жодних відомостей про наявність у померлої іншого майна, крім частини квартири в м. Києві, нотаріусу не надавав, тобто навмисно приховав його існування. Якщо відповідач мав намір отримати у спадок саме частку із заповіданого майна за рахунок укриття іншого спадкового майна поза заповітом, то він діяв всупереч особистого розпорядження спадкодавця щодо призначення майна, а отже не мав права спадкувати те майно, яке було вказано у його свідоцтві про право на спадщину за законом. З наведеного вбачається, що внаслідок незаконних дій відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке порушує його спадкові права.
 
З огляду на зазначене позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 2021 року, видане державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н. О. на ім`я                  ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 9-905, у спадковій справі № 865/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 липня                    2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що спадщина померлої                                ОСОБА_3 складалася лише з  частинквартири          АДРЕСА_2 , іншеспадкове майно- відсутнє. Правовласності нанерухоме майнов Черкаській областіу встановленому закономпорядку померлане набула, томувідсутні підстави вважати, що нотаріус безпідставно не включила до складу спадкового майна це нерухоме майно. Зазначена нерухомість ніколи не перебувала у власності померлої, не може входити до складу спадкового майна і впливати на визначення обов`язкової частки. Крім того, у померлої на момент смерті не було в наявності матеріальних цінностей, будь-яких доказів того, що померла ними не розпорядилась на власний розсуд за життя, суду не надано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
11 серпня 2023 року на електронну адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Голуменкова В. В. на вказані судові рішення, у якій заявник просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18,                         від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц, від 17 вересня 2020 року в справі № 715/372/19, від 23 вересня 2020 року в справі № 428/6685/19,                                     від 21 вересня 2022 року в справі № 170/581/21, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що надані позивачем докази: довідки та лист Степанецької сільської ради разом із доданими відомостями погосподарського обліку є неналежними доказами належності ОСОБА_3 нерухомого майна в Черкаській області. Водночас обставини набуття померлою у власність спадкового майна не відносяться до предмета доказування, а є таким предметом у справах про визнання права власності на спадкове майно. 
При вирішенні цієї справи суди не врахували, що неповне встановлення нотаріусом складу спадкового майна дозволило відповідачу, при наявності заповіту на 2/3 частин квартири у м. Києві, та без проведення у цій спадковій справі вартісної оцінки усього спадкового майна і здійснення його розподілу, успадкувати якомога більшу частину заповіданого майна, а саме 1/3 частину квартири у м. Києві.
Суди також дійшли хибного висновку про те, що факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті свого сина підтверджується її фактичним вступом в управління цим спадком майном, тому нотаріус правомірно видав свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири у м. Києві.
Крім того, апеляційний суд помилково виходив із того, що відсутність доказів одержання членами родини спадкодавця недоотриманої ним за життя пенсії, свідчить про те, що це майно не увійшло до складу спадщини. Навпаки недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. 
Безпідставним є також висновок суду про те, що отримане в установленому законодавством порядку свідоцтво про право на спадщину за законом не підтверджує право власності померлої на вироби із золота на момент відкриття її спадщини. Крім того, суд не врахував, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку в спадщині нотаріус зобов`язаний  врахувати речі звичайної домашньої обстановки та вжитку спадкодавця. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
26 травня 2006 року ОСОБА_3 , яка була двоюрідною бабою позивача та дружиною відповідача, склала заповіт, яким розпорядилась належною їй на праві власності частиною квартири АДРЕСА_4 на користь позивача ОСОБА_1 (а. с. 12, т.1).
 
За адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 була зареєстрована з 19 серпня 1986 року та знята з реєстраційного обліку після смерті.
 
Свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня                           1998 року, посвідчене право власності ОСОБА_3 та членів її сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках на вказану квартиру.
 
Син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
24 травня 2001 року ОСОБА_3 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті, яка складається зокрема з частини квартири              АДРЕСА_4 . Назворотній частині заяви міститься відмітка державного нотаріуса, що факт прийняття спадщини підтверджується фактичним вступом в управління спадковим майном, спадкоємиця безпосередньо перед смертю спадкодавця проживала і була прописана разом з ним та продовжує проживати з 19 серпня 1986 року по теперішній час в указаній квартирі (а. с. 106, т.1).
 
24 травня 2001 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкове майно складається з речей в заставі в СП ПО «Альянс-ломбард» в м. Києві, які належали померлому, згідно із залоговими білетами № 516914 від 09 жовтня               2000 року та № 517794 від 23 жовтня 2000 року (а. с. 109 зворот).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . 
 
04 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відкрито спадкову справу № 865/2017 до майна померлої.
 
04 серпня 2017 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори отримав інформаційну довідку зі Спадкового реєстру із відомостями про складення заповіту ОСОБА_3 26 травня 2006 року, місцем зберігання якого є П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора.
 
Згідно із довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»                          від 23 жовтня 2017 року, за даними реєстрових книг кв. АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за:  ч.:                                          ч.     ОСОБА_4 , ч.     ОСОБА_3 на підставі свідоцтвапро право власностіна житло, виданого08 вересня 1998 року(а. с. 114).
 
06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 березня 2020 року йому було відмовлено в зв`язку з пропуском шестимісячного строку.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі № 754/5309/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори                  Праведник Н. О. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позов задоволено, визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом до Першої київської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 строком у два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.
 
30 червня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
 
Відповідно до довідок виконавчого комітету Степанецької сільської ради Об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 08 квітня 2021 року та від 27 липня 2021 року № 416, № 417, № 466 житловий будинок за адресою:                 АДРЕСА_3 , рахується за ОСОБА_3 на підставі погосподарської книги форми № 1, книга № 15, особовий рахунок № НОМЕР_1 ; за домоволодінням померлої ОСОБА_3 на                          АДРЕСА_3 рахується земельна ділянка комунальної власності площею 0,2500 га, яка перебувала в її користуванні, за життя померлою ОСОБА_3 право на безоплатну приватизацію земельної ділянки не реалізовано.
 
Згідно із довідкою виконавчого комітету Степанецької сільської ради Об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 27 липня 2021 року № 02-13/165 житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_3 рахується за ОСОБА_3 , дані (коли та ким видані), відомості, на підставі яких документів ОСОБА_3 є власником, відсутні (а. с. 21).
 
Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 19 липня 2021 року № 546 за даними підприємства станом на 01 січня 2013 року право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок                           в с. Дарівка Черкаського (Канівського) району Черкаської області не зареєстровано та згідно із архівними даними відсутня інвентаризаційна справа                (а. с. 26).
 
09 грудня 2021 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори видала на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким спадщина складається з часток квартири             АДРЕСА_4 , з якої частка квартириналежала померлій    ОСОБА_3 на підставі свідоцтвапро право власностіна житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня 1998 року, та  частка квартириналежала                         ОСОБА_4 , сину спадкодавиці, якийпомер  ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтвапро право власностіна житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня                          1998 року, спадкоємицею якого була його мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (а. с. 16).
 
09 грудня 2021 року державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори видала на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі статті 1241 ЦК України. Свідоцтво видано на  часткуквартири                АДРЕСА_4  (а. с. 68).
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.
 
Щодо права відповідача  на обов`язкову частку в спадщині та скасування свідоцтва про право на спадщину
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що при видачі свідоцтва на  частину квартири, яка раніше належаласину померлої ОСОБА_3 -     ОСОБА_4 , нотаріус порушив вимоги пунктів  4.12, 4.14, 4.15, 4.18 глави10 розділу ІІПорядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок №296/5), оскільки за відсутності правовстановлюючих документів на ім`я померлої на цю частину квартирита за відсутності відомостейпро реєстрацію запомерлою прававласності наце майно видаввідповідачу оскаржуванесвідоцтво.
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
У справі, що переглядається, судами встановлено, що до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 увійшло 2/3 частин квартири АДРЕСА_4 (1/3 частина квартири належала їй за життя, а ще 1/3 частини квартири ОСОБА_3 успадкувала після смерті свого сина                        ОСОБА_4 в порядку статті 549 ЦК України, подавши в установлений законом строк заяву нотаріусу про прийняття спадщини).
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Згідно зі статтями 548, 549 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 у жовтні 2000 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини.
 
Установивши, що ОСОБА_3 в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого сина ОСОБА_4 , у зв'язку із чим державний нотаріус на її заяві від 24 травня 2001 року поставив відмітку про те, що спадкоємець була прописана та проживала у квартирі АДРЕСА_4 (а. с. 106, т.1), а також видав свідоцтво про право на спадщину на інше майно померлого, суди дійшли вірного висновку, що ОСОБА_4 успадкувала після смерті сина ОСОБА_4 належну йому частку вказаної квартири.
 
Аргументи касаційної скарги про безпідставність висновків судів щодо спадкування ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 та необґрунтованого включення нотаріусом цього нерухомого майна до складу її спадщини були предметом оцінки судів. Відхиляючи ці доводи позивача, суди обґрунтовано вказали на те, що зазначену частину квартири ОСОБА_3 успадкувала після смерті свого сина ОСОБА_4 в порядку статті 549 ЦК України, подавши в установлений законом строк заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Посилання у касаційній скарзі на хибність таких висновків судів є необґрунтованими та зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм чинного законодавства.
 
Таким чином, оскільки 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 належала померлій ОСОБА_3 в порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 вересня 1998 року № 5616 (а. с. 73, т.1), 1/3 частини цієї квартири вона успадкувала після смерті сина, тому спадкова маса складається з 2/3 частин вказаної квартири.
 
Установивши, що дружина відповідача ОСОБА_3 залишила заповіт на ім`я позивача ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано керувались тим, що відповідач як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини після смерті своєї дружини успадковує 1/2 частки від частини спадкового майна, яка б належала йому у випадку спадкування за законом.
 
Колегія суддів вважає такі висновки судів обґрунтованими.
 
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
 
При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
 
Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.
 
Сутність права на обов`язкову частку полягає у тому, що на користь осіб, визначених у частині першій статті 1241 ЦК України, відкривається спадщина  у вигляді половини від тієї частки, право на яку б належало їм при спадкуванні за законом, незалежно від того, яким є зміст заповіту.
 
Установивши, що на момент смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був непрацездатним через досягнення пенсійного віку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що він є особою, яка може мати право на обов`язкову частку у спадщині, розмір якої дорівнює частки від частини спадкового майна, яка б належала йому у випадку спадкування за законом.
 
Враховуючи, що ОСОБА_2 як чоловік, що пережив ОСОБА_3 , в силу вимог статті 1261 ЦК України є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, йому б належали 2/3 частини спірної квартири у випадку спадкування за законом.
 
Отже, розмір його обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_3 складає від 2/3 частин спірної квартири, тобто її 1/3 частину.
 
З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій при вирішенні спору в цій справі вірно керувалися тим, що державний нотаріус правомірно видала на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі статті 1241 ЦК України на частину квартири АДРЕСА_4 .
 
Щодо доводів касаційної скарги з приводу іншого нерухомого майна
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач звернув увагу на те, що державний нотаріус неправомірно не включив до обсягу спадкового майна земельну ділянку площею 0,25 га та житловий будинок на АДРЕСА_3 , а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку померлої, хоча це було обов`язковим для встановлення обов`язкової частки в спадщині згідно із пунктом 11 розділу ІІ глави 10 Порядку № 296/5.
 
Також нотаріус не з`ясував розмір пенсії, яка залишилась неодержаною померлою в зв`язку зі смертю спадкодавця, а також допомоги на поховання, та не внесла їх до складу спадкового майна.
 
Відмовляючи ОСОБА_5 в позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності, суди попередніх інстанцій зокрема керувалися тим, що позивач не надав доказів набуття спадкодавцем ОСОБА_3 права власності у встановленому законом порядку на житловий будинок та земельну ділянку в Черкаській області, а тому відсутні підстави вважати, що нотаріус безпідставно не включила до складу спадкового майна вказану нерухомість, що у свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого відповідачу як іншому спадкоємцю.
 
Обґрунтовуючи порушення своїх прав як спадкодавця за заповітом, ОСОБА_1 посилався на те, що видачою свідоцтва на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині на ім`я відповідача ОСОБА_2 порушено його майнові права, оскільки це призвело до непроведення у спадковій справі вартісної оцінки всього спадкового майна, до нездійснення розподілу спадкового майна, виходячи з вартості всього спадкового майна та враховуючи право ОСОБА_2 на обов`язкову частку в спадщині, та до відповідного зменшення частки позивача в спадковому майні, право власності на яке він набув за заповітом.
 
Суд апеляційної інстанції підставно звернув увагу на те, що в межах даної справи перевірка доводів позивача про порушення державним нотаріусом норм матеріального права при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину має здійснюватися в сукупності з установленням реального порушення прав позивача такими діями/бездіяльністю або відсутності такого порушення.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
 
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).
 
У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).
 
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
У цій справі предметом позовних вимог є порушення державним нотаріусом норм матеріального права при видачі відповідачу оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, яке стосується 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 .
 
Матеріали справи не містять даних чи успадкував ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 будь-яке інше майно спадкодавця крім 1/3 частини спірної квартири.
 
Позивач як спадкоємець ОСОБА_3 за заповітом окремо визначеного                 майна - квартири має право на спадкування саме цього майна, а не іншого, яке на переконання позивача належало померлій ОСОБА_3 і не було охоплено її заповітом.
 
У межах даної справи позивач не надав належних та допустимих доказів порушення його прав та законних інтересів тим, що нотаріус не провів вартісної оцінки іншого майна спадкодавиці, не охопленого заповітом, а тому суди підставно відхилили аргументи ОСОБА_1 щодо обставин набуття ОСОБА_3 права власності на інше майно, яке не було охоплено заповітом, складеним на користь позивача.
 
Інші аргументи ОСОБА_1 , зокрема і ті, що нотаріус неправомірно не перевіряв наявність у померлої речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, та неотриманої пенсії, також не свідчать про незаконність дій нотаріуса при видачі відповідачу оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину спірної квартири та відповідно порушення прав позивача як іншого спадкоємця та не доводять наявності підстав для скасування виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину.
 
За своїм змістом інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, зокрема, щодо належності померлій ОСОБА_3 нерухомого майна у Черкаській області, недоотриманої за життя пенсії, виробів із золота, речей домашнього вжитку.
 
Вказані доводи спрямовані на доведення необхідності їх переоцінити у тому контексті, який на думку позивача, свідчить про обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Колегія суддів вважає також безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного  у постановах Верховного Суду: від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц, від 17 вересня 2020 року в справі                                       № 715/372/19, від 23 вересня 2020 року в справі № 428/6685/19, від 21 вересня 2022 року в справі № 170/581/21, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                     від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович