ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2024 року	Львів	Справа № 500/4674/23 пров. № А/857/20231/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату пенсії за вислугою років з урахуванням відсотків, внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби (суддя суду І інстанції: Баб`юк П.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 25.09.2023р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 25.09.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

31.07.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. щодо відмови в проведенні ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії за вислугою років з урахуванням 5 %, внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ до грошового забезпечення, тобто в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення;
зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.01.2016р. пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням 5 %, внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ до грошового забезпечення, тобто в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення (а.с.1-28).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.44 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2023р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.46-48).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.52-58).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ, звільнений наказом начальника Управління МВС України в Тернопільській обл. № 339 о/с від 28.12.2010р. за п.64 «б» (по хворобі), з посади старшого оперуповноваженого ОПВ УКР УМВС України у Тернопільській обл., у званні капітан міліції. Після звільнення зі служби йому призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та забезпечення деяких інших осіб».
У протоколі за пенсійною справою № 19030001680 від 29.12.2010р. основний розмір пенсії позивача зазначено 50 % грошового забезпечення; вислуга років 20 років 06 місяців 14 днів.
Однак, відповідачем не враховано, що позивач звільнений з органів внутрішніх справ по хворобі, а особам звільненим зі служби в поліції на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу нараховується 55 % відповідних сум грошового забезпечення і за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідних сум грошового забезпечення.
Вважає, що оскільки згідно свідоцтва про хворобу № 477 від 16.12.2010р. військово-лікарською комісією /ВЛК/ його визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, тому в нього з 01.01.2016р. виникає право на підвищення пенсії на 5 %. 
Юридично визначальним у спірних правовідносинах є сам факт захворювання, яке спричинило подальшу непридатність до проходження служби, що було установлено у передбачений спосіб та зафіксовано у свідоцтві про хворобу, хоча формулювання «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час» і містить розбіжність із формулюванням, викладеним у п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» - «непридатність до служби в поліції».
Однак, наявність такої розбіжності жодним чином не спростовує самого факту непридатності до подальшої служби через хворобу.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до витягу з наказу УМВС України в Тернопільській обл. № 339 о/с від 28.12.2010р. позивач ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 «б» (через хворобу), з 28.12.2010р. (а.с.32).
На день звільнення вислуга років в пільговому обчисленні складала 20 років 06 місяців 14 днів.
Підставою для звільнення вказано: рапорт, висновок про звільнення, свідоцтво про хворобу ВЛК УМВС України в Тернопільській обл. № 477 від 16.12.2010р.
Згідно свідоцтва про хворобу № 477 від 16.12.2010р., виданого ВЛК УМВС України в Тернопільській обл., отримане позивачем захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.34 і на звороті).
Як слідує з протоколу за пенсійною справою № 1903001680 від 29.12.2010р., після звільнення зі служби позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 50 % грошового забезпечення (вислуга років - 20) (а.с.33).
21.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України в Тернопільській обл. із запитом на тримання публічної інформації, в якому просив повідомити, чи враховано: 
* свідоцтво про хворобу № 477 від 16.12.2010р., яким йому встановлено захворювання, пов`язане з проходженням служби в міліції;
* до основного розміру пенсії 5 % до грошового забезпечення внаслідок отримання вказаного захворювання (а.с.36-37).
28.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України в Тернопільській обл. із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та подальшу виплату призначеної йому пенсії за вислугу років з урахуванням додатково 5 % до грошового забезпечення внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, тобто, в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення (а.с.39-41).
Листами ГУ ПФ України в Тернопільській обл. від 30.05.2023р. та від 13.07.2023р. ОСОБА_1 повідомлено про те, що оскільки він звільнений у запас з органів внутрішніх справ України відповідно до п.«б» ст.64 (через хворобу) і його вислуга років складає 20 років 06 місяців 14 днів (в календарному обчислені 13 років 07 місяців 28 днів), тому призначена пенсії обчислена в розмірі 50 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (а.с.38, 42).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо непроведення перерахунку його пенсії, з урахуванням 5 %, внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ до грошового забезпечення, тобто, в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено відповідно до п.64 «б» (через хворобу) у запас, а не у відставку через хворобу згідно з п.«б» ст.65.
Отже, позивачу, який звільнений в запас, правильно встановлено пенсію у розмірі 50 % відповідних сум грошового забезпечення, оскільки розмір 55 % грошового забезпечення при обрахуванні пенсії застосовується для осіб, які звільнені у відставку за віком або за станом здоров`я.
Також суд врахував, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» внесено зміни до п.«а» ст.13 Закону України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та розширено коло осіб, яким призначається пенсія на підставі п.«а» ч.1 ст.13 цього Закону за рахунок осіб, звільнених зі служби в поліції на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Однак, вказані зміни застосовуються до осіб, звільнених зі служби в поліції на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», а відтак, необхідною обставиною, з існуванням якої законодавець пов`язує наявність у особи права на призначення пенсії в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення, є звільнення у відставку за віком або за станом здоров`я, на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Оскільки позивача звільнено зі служби у запас через хворобу 28.12.2010р., а не у відставку за віком чи за станом здоров`я на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII, тому він не має права на перерахунок пенсії з урахуванням 55 % до грошового забезпечення внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.ст.24, 46 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.23-1 Закону України № 565-ХІІ від 20.12.1990р. «Про міліцію», чинного на час звільнення позивача і призначення йому пенсії, пенсійне забезпечення працівників міліції після звільнення їх зі служби в органах внутрішніх справ здійснюється в порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, визначено Закону України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі - Закон № 2262-ХІІ).
За приписами п.«а» ст.12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у п.«б» - «д» ст.1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у ч.3 ст.5 цього Закону.
Пунктом «а» ч.1 ст.13 Закону № 2262-XII, в редакції на час призначення пенсії позивачу, визначено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (п.«а» ст.12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (ст.43); за кожний рік вислуги понад 20 років -  3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції на час виникнення спірних відносин, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

У пункті 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ Української РСР № 114 від 29.07.1991р., в редакції чинній на момент призначення пенсії, (надалі - Положення № 114) звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:
а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).
За змістом п.«б» ст.64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.
Натомість, відповідно до п.«б» ст.65 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії, винесеним до звільнення особи із служби.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що звільнення зі служби в запас і у відставку є різними формами звільнення та пов`язані з настанням різних обставин.
Звільнення у запас через хворобу здійснюється у випадку недосягнення особою віку, встановленого Законом № 2232-XII для перебування у запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я непридатні до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатні 2-го ступеня). Натомість, звільнення у відставку через хворобу здійснюється щодо осіб, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивача ОСОБА_1 звільнено в запас Збройних сил України за п.64 «б» (через хворобу) з 28.12.2010р. згідно з наказом УМВС України в Тернопільській обл. № 339 о/с від 28.12.2010р.
На момент призначення пенсії позивачу (29.12.2010р.) норма п.«а» ч.1 ст.13 Закону № 2262-XII діяла в редакції Закону № 3946-12 від 04.02.1994р., за змістом якої пенсії за вислугу років військовослужбовцям призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-XII, які мають вислугу 20 років і більше (п.«а» ст.12): за вислугу 20 років - 50 відсотків, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 відсотків відповідних сум грошового забезпечення. За кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що розмір 55 % грошового забезпечення при обрахуванні пенсії застосовується для осіб, які звільнені у відставку за віком або за станом здоров`я. Позивачу, який звільнений в запас, правильно встановлено пенсію у розмірі 50 % відповідних сум грошового забезпечення.

Крім того, за правилами ст.63 Закону № 2262-XII, у редакції Закону № 900-VІІІ від 23.12.2015р., пенсії перераховують у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством.
Водночас, з 01.01.2016р. не відбулось підвищення чи ведення нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» внесено зміни в п.«а» ст.13 Закону № 2262-XII та розширено коло осіб, яким призначається пенсія на підставі п.«а» ч.1 ст.13 цього Закону за рахунок осіб, звільнених зі служби в поліції на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Враховуючи, що позивач звільнений у запас Збройних сил за п.64 «б» (через хворобу ) з 28.12.2010р., а не у відставку за віком чи за станом здоров`я на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», службу в поліції не проходив, а отже він не має права на перерахунок пенсії з урахуванням 55 % до грошового забезпечення внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Окрім цього, передбачені ст.63 Закону № 2262-XII підстави для перерахунку раніше призначеної позивачу пенсії не настали.

Із врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність відмови пенсійного органу в перерахунку та виплаті позивачу пенсії за вислугою років з урахуванням 5 % звільнення по хворобі, тобто, в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, оскільки суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було вчинено протиправних дій чи неправомірної бездіяльності, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2023р. в адміністративній справі № 500/4674/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 05.01.2024р.