ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" січня 2024 р.           Справа№ 910/8772/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пономаренка  Є.Ю.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Кропивної Л.В. 

при секретарі судового засідання   Гуменюк І.О.,                             
за участю представників:
від позивача - Коган Р.В.,
від відповідача - Півень Д.О., 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми"   на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі     №910/8772/23 (суддя Сташків Р.Б.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЙЛ-БІЛДІНГ" до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми"  про   стягнення 636027,08 грн.
ВСТАНОВИВ наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЙЛ-БІЛДІНГ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми" 508 800 грн авансу сплаченого позивачем за договором №251-РЕС про закупівлю та 17731,33 грн 3% річних та 109495,75 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем було перераховано відповідачу аванс, однак заявки на поставку товару відповідачу не було направлено у зв`язку із відсутністю необхідності у поставці товару, оскільки термін дії договору закінчився.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі №910/8772/23 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 508800 (п`ятсот вісім тисяч вісімсот) грн попередньої оплати, а також 7632 (сім тисяч шістсот тридцять дві) грн судового збору; у задоволенні решти позову відмовлено. 
Місцевий господарський суд з посиланням на положення ч. 2  ст. 693 ЦК України дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 508800 грн  авансу.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 508800 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність порушення відповідачем зобов`язань з поставки товару, оскільки позивачем заявки на отримання товару (що є передумовою для його поставки) постачальнику не направлялося.
Крім цього, за доводами скаржника, до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, а не застосована судом  ч. 2  ст. 693 ЦК України.  
В судовому засіданні представник апелянта - відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині задоволення вимоги про стягнення 508  800 грн.,  з наступних підстав.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕЙЛ-БІЛДІНГ", як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми", як постачальником було укладено Договір про закупівлю товару № 251-РЕС без зазначення дати його укладання (далі - Договір) та Специфікацію до нього, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.
Відповідно до Специфікації сторонами узгоджено загальну вартість товару у сумі 508800 грн.
У пункті 4.1 Договору вказано, що розрахунки за цим договором здійснюються шляхом сплати покупцем попередньої оплати у розмірі суми Договору, яка визначена в п. 3.1 Договору протягом 10 календарних днів з дати укладення цього договору.
За умовами п. 5.1 Договору товар поставляється починаючи з 90 календарного дня після відправлення письмової заявки покупцем протягом дії Договору. Поставка товару на склад покупця здійснюється з обов`язковим попереднім узгодженням дня, товару, що поставляється, з покупцем.
Сторони погодили у п. 11.1 Договору, що він діє до 31.03.2022, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання. 
Позивачем було здійснено попередню оплату за Договором у сумі 508800 грн на рахунок відповідача, що підтверджується копією платіжного доручення №2581 від 30.12.2021.    
Позивач у позовній заяві вказує, що письмової заявки на отримання товару за Договором він відповідачу не направляв, потреби у товарі у нього вже немає у зв`язку із закінченням дії Договору 31.03.2022.    
Оскільки строк дії Договору закінчився, а відповідач не повернув позивачу суму попередньої оплати за Договором, останній звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 508800 грн попередньої оплати та нарахував на цю суму 3% річних у сумі 731,33 грн та 109495,75 грн інфляційних втрат.
Як вже було вказано, місцевим господарським судом вказані позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача  на користь позивача 508800 (п`ятсот вісім тисяч вісімсот) грн попередньої оплати; у задоволенні вимог про стягнення 3% річних у сумі 731,33 грн та 109495,75 грн інфляційних втрат - відмовлено.
Рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі №910/8772/23 оскаржується відповідачем  в частині задоволення вимоги про стягнення 508800 грн попередньої оплати, а тому враховуючи вимоги ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
За своєю правовою природою правочин, укладений між сторонами правочин  є договором поставки.
У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтями 662, 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як підтверджено матеріалами справи, позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в сумі 508800 грн.
Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 
За умовами п. 5.1 Договору товар поставляється починаючи з 90 календарного дня після відправлення письмової заявки покупцем протягом дії Договору. Поставка товару на склад покупця здійснюється з обов`язковим попереднім узгодженням дня, товару, що поставляється, з покупцем.
Отже, обов`язок постачальника поставити товар пов`язано з направленням  йому покупцем письмової заявки.
Саме після настання наведеної обставини розпочинає свій перебіг строк на поставку товару. 
Позивач в позовній заяві підтвердив обставини не направлення відповідачу відповідної заявки на поставку товару.
Враховуючи наведене, строк поставки відповідачем товару, як на момент звернення з даним позовом до суду, так і станом на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не настав.  
Отже, відповідно відповідачем не було порушено строку передання попередньо оплаченого товару позивачу.
Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги про стягнення  508800 грн. попередньої оплати, послався на положення ч. 2  ст. 693 ЦК України.
Колегія суддів вважає, що наведена норма за існуючих на день подачі позову обставин не може бути правовою підставою для задоволення позову, враховуючи наступне.
Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. 
У даному випадку, відсутнє порушення строку передання товару, як передумова вимоги про повернення коштів відповідно до  положень ч. 2  ст. 693 ЦК України.
Таким чином, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення 508800 грн попередньої оплати на підставі ч. 2  ст. 693 ЦК України відсутні.
Стосовно посилань позивача в позовній заяві на закінчення терміну дії договору, як підстави для повернення коштів попередньої оплати, колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до  статті 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями  598,  599 ЦК України  зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 ЦК України  та частиною сьомою  статті 180 Господарського кодексу України  (далі -  ГК України) передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі  статтею 599 ЦК України, частиною першою  статті 202 ГК України  такою підставою є виконання, проведене належним чином.
З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, колегія суддів вказує, що закінчення строку дії укладеного між сторонами Договору жодним чином не унеможливлює виконання сторонами зобов`язань за ним (таких як направлення позивачем заявки відповідачу на поставку товару та відповідно його передання постачальником покупцю).
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.
Стосовно доводів скаржника про те, що даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне. 
У  постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 ВП ВС  зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу для обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію відносин та застосовують для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в  постанові ВП ВС від 25.06.2019 у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми для обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у  постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі   №761/6144/15-ц).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, зважаючи на факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85,  86 постанови ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
Згідно із частиною першою  статті 1212 ЦК України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз  статті 1212 ЦК України  дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
У даному випадку, перерахування коштів здійснено на підставі правочину.
В матеріалах справи відсутні докази того, що підстава набуття коштів (правочин) згодом відпала.
Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини (враховуючи те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним), а кошти, які позивач просить стягнути як аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень  статті 1212 ЦК України  як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої  статті 1212 ЦК України.
Згідно з пунктом 3 частини третьої  статті 1212 ЦК України  положення  глави 83 цього Кодексу  застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.
Враховуючи викладене, перераховані позивачем грошові кошти відповідачу за Договором не можуть бути наразі повернуті також і на підставі  статті 1212 ЦК України.
Рішення є законним тоді, коли суд,  виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і  правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до  невірних висновків  в частині задоволення  позову.
Відповідно до п.  2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної  скарги  має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню в частині задоволення вимоги про стягнення 508  800 грн. попередньої оплати, з  прийняттям нового  - про відмову в її  задоволенні.  В решті оскаржуване  рішення - залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми"   на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі     №910/8772/23 задовольнити повністю.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі     №910/8772/23 скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення 508  800 грн. попередньої оплати та прийняти нове,  яким відмовити  у її задоволенні.
3. В решті -  рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 у справі     №910/8772/23 залишити без змін.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЙЛ-БІЛДІНГ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Розумні енергосистеми"   11  448 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови  складено: 26.01.2024 року.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Пономаренко 

Судді                                                                                М.А. Руденко

                                                                                Л.В. Кропивна