ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 756/6953/17
провадження № 61-11037св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт» (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позивач за зустрічним позовом), яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 ,
відповідачі за зустрічним позовом: Київська міська державна адміністрація, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом, - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Тандир Дмитро Віталійович, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Луценка О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., 
Журби С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами
У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агропрофіт» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом, - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення.
В обґрунтування позову вказувало, що 17 січня 2003 року ТОВ «Агропрофіт» уклало з 
ТОВ «Еріо» договір купівлі-продажу нежитлового будинку, відповідно до умов якого ТОВ «Еріо» передало, а ТОВ «Агропрофіт» прийняло у власність будинок 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л. І. і зареєстрований в реєстрі за № 10-197. 10 лютого 2003 року право власності ТОВ «Агропрофіт» на підставі зазначеного договору зареєстровано в Комунальному підприємстві (далі - КП) «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про що свідчить реєстраційне посвідчення №  001669 від 10 лютого 2003 року.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2004 року визнано недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 210 від 26 лютого 1990 року в частині переведення будинку 
АДРЕСА_1 , з жилого фонду в нежилий фонд.
Вказувало, що ТОВ «Агропрофіт» є власником всього житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 67197348 
від 2 вересня 2016 року.
Відповідачі за первісним позовом зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 . Під час здійснення перевірки додержання порядку реєстрації місця проживання та перебування мешканців вказаного будинку встановлено, що відповідачі за первісним позовом проживають у квартирах № 5 та № 6 і користуються ними без належних правових підстав.
Позивач вказує, що відповідачі за первісним позовом перешкоджають товариству користуватись та розпоряджатись квартирами №№ 5 ,  6 у вказаному будинку.
За таких обставин просило усунути товариству перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартир № 5 та 
№ 6 на АДРЕСА_1 без надання іншого житла та звільнення квартир від особистих речей відповідачів.
У листопаді ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ТОВ «Агропрофіт», Київської міської державної адміністрації та Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності.
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що житловий будинок 
на АДРЕСА_1 віднесено до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення Київської міської ради від 2 жовтня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва».
20 грудня 1994 року Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та Концерном «Релакс» укладено договір купівлі-продажу будинку 
АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого у власність концерну перейшов вказаний будинок. У подальшому власником будинку стала Товарна 
біржа «Українська біржа нерухомості» на підставі укладеного нею 
з Концерном «Релакс» договору купівлі-продажу від 23 червня 1997 року. Відповідно до договору купівлі-продажу Товарна біржа «Українська біржа нерухомості» відчужила зазначений будинок Приватному підприємству (далі - ПП) «Еріо», яке 
17 січня 2003 року продало його ТОВ «Агропрофіт».
У травні 2006 року всі мешканці будинку АДРЕСА_1 , які залишилися проживати в даному будинку, в тому числі і ОСОБА_5 , уклали з 
ПП «Еріо» договори оренди квартир строком на п`ять років з правом їх викупу.
Позивач за зустрічним позовом зазначила, що вона з сім`єю відкрито користується квартирами № 5 та № 6 на АДРЕСА_1 , за власні кошти здійснила їх ремонт, тому має право на визнання права власності на ці приміщення.
За таких обставин позивач за зустрічним позовом просила визнати за нею право власності на квартири № 5 та № 6 на АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року первісний позов задоволено. Усунуто ТОВ «Агропрофіт» перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартир № 5 та № 6 на АДРЕСА_1 без надання іншого житла та звільнення від особистих речей. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.
Суд першої інстанції зазначив про доведення позивачем за первісним позовом належними і допустимими того, що саме товариство є законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 на час розгляду справи, та того, що відповідачі, проживаючи у квартирах № 5 та № 6 зазначеного будинку і недопускаючи представників товариства до цих квартир, чинять перешкоди позивачу за первісним позовом у користуванні та розпорядженні своїм майном.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що надані на обґрунтування цього позову копії договорів оренди не посвідчені нотаріально, тому є неналежними доказами у справі.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Тандира Д. В. залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2020 року представник ОСОБА_5 - адвокат Тандир Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду 
міста Києва від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 17 квітня 2018 року 
у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), щодо суб`єктивного права у виборі відповідачів у справі. Неврахування вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду заявник пов`язує з незазначенням судами попередніх інстанцій у текстах оскаржуваних судових рішень Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, яка є відповідачем за зустрічним позовом.
Зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального справа, яке полягає у нерозгляді клопотання про відвід судді, заявленого представником позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні 14 листопада 2019 року. Тому заявник вважає, що справу в суді першої інстанції розглянуто неналежним складом суду. Крім того, суд першої інстанції не розглянув жодне із заявлених в цьому суді клопотаннь.
Заявник вказує, що первісний позов пред`явлено, зокрема, до неповнолітньої 
ОСОБА_6 , тому, на думку заявника, орган опіки та піклування мав надати відповідний висновок щодо даного спору. Проте суд першої інстанції обмежився лише поясненнями представника органу опіки і піклування та не зазначив в тексті судового рішення про позицію вказаного органу. Вказане, на думку заявника, свідчить про формальний підхід місцевого суду до захисту прав дитини.
Вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав ненадання оригіналів договорів оренди спірних квартир, оскільки ЦПК України в редакції чинній на час пред`явлення позову, не передбачав обов`язку сторони подавати докази в оригіналі. Такий висновок судів, як вважає заявник, суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові 
від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження № 61-12112сво18).
Крім того, заявник вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), про те, що «правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація)». Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 набула право власності на спірні квартири в порядку набувальної давності, проте суди попередніх інстанцій у судових рішеннях не зазначили мотивів для відмови в позові, який пред`явлено на підставі статті 344 ЦК України.
Також зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 347/952/17 (провадження № 61-1173св19) та від 2 липня 2020 року у справі № 916/2387/19, щодо обов`язку судів досліджувати всі подані сторонами докази.
Ухвалюючи рішення в частині виселення відповідачів з житла, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові
від 21 травня 2020 року у справі № 428/3476/17 (провадження № 61-41948св18), про те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому подальше виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Висновку щодо необхідності застосування до правовідносин щодо виселення 
статті 8 Конвенції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), Верховний 
Суд у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц 
(провадження № 61-1634св19) та від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17 (провадження № 61-17115св18).
Крім того, заявник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування статті 13 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17.
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2020 року ТОВ «Агропрофіт» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про необґрунтованість її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення первісного позову і відмову в зустрічному позові.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 9 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18),
від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18),
від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 514/134/17 (провадження № 61-12112сво18), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 7 грудня 2018 року 
у справі № 910/7547/17, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 347/952/17 (провадження № 61-1173св19), від 2 липня 2020 року у справі № 916/2387/19, від 21 травня 2020 року у справі № 428/3476/17 (провадження № 61-41948св18), від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17 (провадження № 61-17115св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- порушення норм процесуального права, а саме: розгляд і вирішення справи неповноважним складом суду та нерозгляд судом першої інстанції клопотань заявника (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 17 січня 2003 року 
ТОВ «Агропрофіт» на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного з ПП «Еріо», набуло у власність нежитловий будинок 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 
Лазарєвою Л. І. та зареєстрований за № 10-197.
З пункту 9 зазначеного договору суди встановили, що покупець зобов`язується виконувати умови договору купівлі-продажу державного майна, укладеного Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та Концерном «Ралекс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С. Г. 
12 грудня 1994 року за реєстровим № 1572.
Суди встановили, що згідно з реєстраційним посвідченням №  001669 
від 10 лютого 2003 року право власності на нежитловий будинок 
на АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Агропрофіт» 
в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна».
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2004 року 
у справі № 2-216/04, яке набрало законної сили, задоволено частково позов 
ОСОБА_5 та визнано недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів № 210 від 26 лютого 1990 року в частині переведення будинку 
АДРЕСА_1 з житлового фонду в нежитловий і зобов`язано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві зареєструвати ОСОБА_5 у квартирі № 4 вказаного житлового будинку.
Зі змісту довідки КП «Житлосервіс Куренівка» від 6 лютого 2015 року суди встановили, що у вказаному будинку зареєстровано 19 осіб, які проживають 
у квартирах №№ 4 ,  8 ,  11 ,  15 ,  18 .
Суди встановили, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
 
Щодо позовних вимог первісного позову, пред`явлених до ОСОБА_5 . 
У справі, що переглядається, звертаючись до суду з вимогами про виселення, зокрема ОСОБА_5 , з квартир №№ 5 , 6 на АДРЕСА_1 , 
ТОВ «Агропрофіт» зазначало, що вказаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2003 року належить товариству на праві власності. Відповідач самовільно займає вказані житлові приміщення, з яких підлягає виселенню.
Житлові права громадян охороняються законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.
Вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно були зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Таким чином, законодавцем імперативно встановлена необхідність з`ясування підстав вселення особи у спірне житлове приміщення, оскільки виселенню без надання іншого житлового приміщення підлягає особа лише у випадку встановлення самоправного зайняття житлового приміщення.
Крім того, навіть встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 (провадження № 61-40350св18) зазначив що самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, ця особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення 
статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та 
статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 
статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таким чином, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, безумовно має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_5 зі спірних квартир, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з доведеності позивачем доведено того, що він є законним власником на час розгляду справи, а відповідачі, проживаючи, користуючись та не допускаючи представників позивача до квартир, чинять у такий спосіб позивачу перешкоди у користуванні власністю.
Вважаючи, що будь-які правові підстави вселення та користування 
квартирами №№ 5 , 6 на АДРЕСА_1 у позивача за зустрічними позовом відсутні, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про виселення, зокрема, ОСОБА_5 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року 
у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 
статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Суди попередніх інстанцій не оцінили виселення ОСОБА_5 на предмет співмірності та легітимності, тому таку оцінку, з урахуванням встановлених судами обставин, вважає за можливе надати Верховний Суд.
Правову оцінку встановленим судами попередніх інстанцій обставинам колегія суддів надає за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, що є засобом перевірки необхідності втручання в права особи з метою вирішення конфлікту між правами та інтересами власника будинку - ТОВ «Агропрофіт» і ОСОБА_5 .
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_5 не довела обставин існування у неї права користування квартирами № 5 та 
№ 6 на АДРЕСА_1 ; проте вона зареєстрована у квартирі № 4 вказаного будинку і користується нею.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведення ОСОБА_5 факту виникнення у неї права користування саме квартирами № 5 та № 6 . Колегія суддів враховує, що подана на підтвердження обставин правомірного користування квартирою № 5 копія договору найму житлового приміщення від 5 травня 2011 року не підтверджує таких обставин, оскільки цей договір укладений ОСОБА_5 з ПП «Еріо», яке на час укладення договору не було ні власником, ні користувачем житлового будинку 
на АДРЕСА_1 , ні уповноваженою власником особою. Будь-яких доказів виникнення у неї права користування квартирою № 6 ОСОБА_5 під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не надала.
Надаючи оцінку пропорційної виселення ОСОБА_5 з квартир № 5 та 
№ 6 на АДРЕСА_1 , Верховний Суд враховує, що вона має інше житло, яке перебуває у її користуванні, а саме квартиру № 4 у вказаному житловому будинку.
Встановивши, що ОСОБА_5 вселилася у квартири № 5 та № 6 у житловому будинку на АДРЕСА_1 без законної підстави, 
ТОВ «Агропрофіт» та попередні власники житлового будинку не надавали своєї згоди на проживання її в спірних квартирах, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з наявності підстав для задоволення позову, оскільки проживання 
ОСОБА_5 у спірних квартирах є безумовною перешкодою для позивача в реалізації права щодо цього майна, зокрема, володіння та користування.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в аналогічних правовідносинах у постанові від 18 березня 2020 року 
у справі № 756/6952/17 (провадження № 61-432св19).
Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи виселення ОСОБА_5 з належного на праві власності ТОВ «Агропрофіт» житла переслідує легітимну мету, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено жодних обставин, які свідчать про перевагу інтересів ОСОБА_5 та її права на повагу до житла, яке нею самоправно зайняте, над інтересами позивача та про покладення саме на ОСОБА_5 індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.
Отже інтереси ТОВ «Агропрофіт» як власника житла перевищують інтереси 
ОСОБА_5 , яка не набувала у законний спосіб права користування чужим майном (спірними квартирами) та яка забезпечена іншим житловим приміщенням (квартирою АДРЕСА_2 , тобто у цьому ж будинку), що також належить на праві власності позивачу за первісним позовом.
Щодо меж касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень в частині вирішення первісного позову
У справі, яка переглядається, ТОВ «Агропрофіт» заявило вимоги про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартир № 5 та № 6 на АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про задоволення позову і виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з вказаної квартири.
Не погодившись з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_5 , 
від імені якої діяв адвокат Тандир Д. В., оскаржила їх в касаційному порядку. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (яка на час подання касаційної скарги набула повноліття) не реалізували своє право на подання касаційної скарги чи приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 свідчить про їх повну згоду з оскаржуваними судовими рішеннями у частині задоволення пред`явлених до них позовних вимог.
Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_5 не навела переконливих доводів того, яким чином оскаржуване судове рішення, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Агропрофіт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , порушує її права та інтереси за умови, що останні не оскаржили рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в касаційному порядку.
Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Агропрофіт» про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з квартир 
№ 5 та № 6 на АДРЕСА_1 касаційним судом не переглядається.
Щодо вирішення зустрічного позову
У справі, яка переглядається, ОСОБА_5 пред`явила зустрічний позов про визнання за нею права власності на квартири № 5 та 
№ 6 на АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову вказувала, що вона з сім`єю відкрито користується квартирами № 5 та № 6 на АДРЕСА_1 , за власні кошти здійснила їх ремонт. Правовою підставою пред`явленого позову зазначила статтю 344 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що надані на його обґрунтування копії договорів оренди не посвідчені нотаріально, тому є неналежними доказами у справі.
З вказаними висновками судів попередніх інстанцій погодись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі 
статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Суд апеляційної інстанції не врахував, що зустрічний позов у цій справі ОСОБА_5 пред`явила саме на підставі статті 344 ЦК України.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 
2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 
2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).
У справі, яка переглядається, суди встановили обізнаність ОСОБА_5 про те, що спірні квартири перебувають у власності ТОВ «Агропрофіт».
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведення ОСОБА_5 умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірні квартири на підставі статті 344 ЦК України, оскільки факт титульного володіння спірною квартирою ТОВ «Агропрофіт» виключає можливість застосування положень цієї статті Кодексу і задоволення пред`явленого на її підставі позову.
За таких обставин касаційна скарга є частково обґрунтованою, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України, щодо застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), підтверджена під час касаційного перегляду справи.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення первісного позову в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_5 та відмову у задоволенні зустрічного позову, однак вказали неналежні і недостатні мотиви та підстави для такої відмови, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні у їх мотивувальних частинах.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про часткову зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у їх мотивувальних частинах, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Тандир Дмитро Віталійович, задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт» про виселення ОСОБА_5 та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт», Київської міської державної адміністрації, Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Оболонського районного суду м. Києва 
від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року в резолютивних частинах щодо вирішення вказаних позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк